KARL HEDBOM 
1 5 ° 
och på receptet från den 8 april von Linéé. När man jämför 
dessa båda sorters recept med varandra, Linnés och Aurivillii, så 
synes det vara klart, att den förstnämnde, »Botanices professorn», 
vid denna tidpunkt skrev recept mera tillfälligtvis och därvid an¬ 
vände sig av flera olika förkortningar och alkemistiska tecken, 
som stundom göra dem ganska svårtydda, under det Aurivillius, 
Practices professorn, mera vinnläde sig om tydlighet och prydlighet. 
Aurivillii första recept i samlingen tillhör professor Tullberg 
och är daterat den 6 maj. Det avsåg en mixtur, bestående av 
fenkålsvatten, rosenvatten och syrlig honung, sammanlagt 18o 
gram, vartill satts ungefär 4 gram renaste salpeter. Skulle in¬ 
tagas ett par skedblad åt gången. Salpetern ansågs feberlind- 
rande samt verksam mot akuta inflammationer, mot exsudater 
o. s. v. Begagnas väl än i dag någon gång mot likartade li¬ 
danden. 
Följande dag fick patienten återigen salpeter enligt recept 
i professor Tullbergs samling, denna gång i form av pulver till¬ 
sammans med gummi arabicum och citronsocker, varje pulver in¬ 
nehållande 60 centigram salpeter, en medelstor dos. De skulle 
tagas ett varannan timme. Man får väl antaga, att mixturen från 
föregående dag — kvantiteten var blott 12 matskedar —, varav 
varje matsked innehöll 33 centigram salpeter, redan var konsu¬ 
merad. I annat fall skulle patienten den 7 maj erhållit en vis¬ 
serligen ej farlig men dock väl stor clos. — 120 centigram åt 
gången — av ett medel, som i större doser verkar giftigt. 
Samma dag erhöll den sjuke enligt recept av Aurivillius i 
Lniversitets-bibliotekets samling en stor mängd, nästan en liter, 
av en sorts emulsion, med gummi arabicum tillredd av en bland¬ 
ning av korngrynsvatten och vatten på pomeransblommor med 
tillsats av skalade och sönderstötta sötmandlar jämte vallmofrön 
av den vita varieteten och socker. Patienten skulle taga »en te¬ 
kopp som oftast» av denna dyrbara emulsion, som på receptet 
taxeras till 8 daler. Medikamentet i fråga får väl enligt vår tids 
sätt att se saken betraktas mera som ett nutriens. På Linnés 
tid torde man nog ock räknat med den lugnande verkan, som 
ansågs ligga i halten av vallmofrön. 
