LINNÉ SOM PATIENT ÅR 1764 
1 53 
till injektion under huden, men även invärtes på mångahanda sätt 
i pulver, piller, lösningar och emulsioner. 
Linné skriver, att han räddades genom Rosén från »en döde- 
lig Pleuritis». Man kan bilda sig en klar föreställning om vad 
som inträffat och tycker sig höra den borne praktikerns lugna 
steg. Den behandlande läkaren, Aurivillius, har tydligen, när 
nöden var som störst, tillkallat sin berömde svärfar Nils Rosén 
von Rosenstein, »hedersmannen för medicinen i Sverige». 
Att detta ej skett förr, kan mycket väl bero därpå, att 
Rosén varit bortrest till Stockholm i hans egenskap av kungk 
livmedicus. Värdet av denna konsultation förringas ej av föl¬ 
jande omständighet. 
Det låter från medicinsk ståndpunkt med stor sannolikhet 
tänka sig, att den »lungsäcksinffammation», som enligt Linnés 
»Egenh. Anteckn.» tillstötte den 3 maj, kunnat vara en akut 
lunginflammation med kris på 7:e dygnet, alltså den 9 maj. 
Den dagen kunde patienten sannerligen behöva en kraftig stimu- 
lering. 
Den intensiva behandlingen synes ock haft en storartad fram¬ 
gång, i det Linné redan påföljande dag förmått skriva det rätt 
utförliga brevet till Sauvages. Dateringen å detta brev är på 
grund av ett tryckfel eller skrivfel ej fullt säker, men Linné säger 
i brevet, att han varit svårt sjuk i 8 dagar och talar i övrigt 
mest om den svåra huvudvärken och den starka svettkur, han 
underkastade sig själv i början av maj. »Corpus valde erat de¬ 
bile», han kände sig då mycket svag. 
Den 10 maj utskrevos enligt recept i professor Tullbergs 
samling av okänd hand, i varje fall ej av Linné, Aurivillius eller 
Rosén, »kryddor till lavemang» blandade i matolja och honung 
med tillsats av en rätt stor kvantitet, 11 gram, salpeter. An¬ 
gående receptet kan man ej fullt värja sig för den misstanken, 
att det är skrivet av apotekaren eller snarare av hans medhjäl¬ 
pare. Även å detta recept är patientens namn orätt återgivet 
med »von Linnse». Dessa kryddor voro mycket sammansatta. 
De bestodo av 11 olika droger, av vilka blott 2, nämligen kä- 
momillblommor och linfrö förekomma i vår nutida farmakopé. De 
