172 
E. FORBERG 
afton, med full säkerhet återställas i sitt ursprungliga skick. En god genius 
har vakat över densamma, så att de planer, som väckts om bebyggande av 
trädgården och framdragande av en gata genom densamma, lyckligtvis ej kom¬ 
mit till utförande. 
Här skulle alltså kunna åstadkommas ett fullkomligt allenastående minnes¬ 
märke över en bortgången stor man, ett minnesmärke, som ej vore blott ett 
museum, utan som i levande' liv skulle åskådliggöra, vad som var huvudföre¬ 
målet för den store mannens verksamhet, hans »scientia amabilis», med vilken 
hans namn med oslitliga band är fästat, och tillika i förnyad form återge ett 
av hans storverk: Linnés världsberömda Hortus Upsaliensis. 
Såväl det gamla huset, som nu användes till bostadslägenhet, som träd¬ 
gården och den däri belägna orangeribyggnaden tillhöra Uppsala universitet. 
För att få den frågan utredd, huruvida universitetet kunde vara villigt 
att överlåta dispositionsrätten till Svenska Linné-Sällskapet, har jag vänt mig 
till universitetets rektor. Uet svar, jag mottog, var mycket tillfredsställande. 
Ett ofrånkomligt villkor för att denna plan skall kunna genomföras är 
dock, att en fond kan bildas, som ej allenast möjliggör själva utförandet utan 
även lämnar garanti för nödigt underhåll. 
Det är sant, att vi leva i en svår tid. Mycket göres dock för att av¬ 
hjälpa brist och nöd. Även för kulturella ändamål visas ganska stor offervil¬ 
lighet. Det synes mig då, att det ej borde anses alltför sangviniskt, om jag 
vågar hoppas på offervillighet, även när det gäller att åstadkomma en ena¬ 
stående minnesvård åt vår store Linné. 
Till stöd för denna min uppfattning ber jag få återge följande citat ur 
professor Thore Fries’ tal vid Uppsala universitets minnesfest d. xojan. 1878: 
»Denna tid, då Sverige var förnämsta stormakten inom vetenskapens 
verld, är förbi, men minnet däraf kastar ännu sitt rosenskimmer öfver fäder¬ 
neslandet. 
Med glad stolthet nämner Sverige Linnés namn och fröjdar sig åt den 
ära, som kringstrålar detsamma. Men med denna stolthet öfver att hafva fostrat 
en sådan son, ’hvars minne letas nu i hundra skrifter’, äro ock stora skyldig¬ 
heter förbundna, och i en stund som denna böra vi känna oss dubbelt ma¬ 
nade att allvarligt eftersinna: har Sverige så, som sig bör, vårdat och hedrat 
den store mannens minne?» Efter att ha, som svar därå, erinrat om försälj¬ 
ningen av Linnés samlingar m. m., fortsätter professor Fries: »Detta, och 
mycket mera dylikt, må vi, hvar i sin stad, i tid besinna, och må ej liknöjdheten 
eller småsinnet till en aflägsen, alltid oviss framtid uppskjuta betalandet af 
denna det svenska folkets skuld!» 
