5 
jest soustava záhybů Stachem v Krasu, v Istrii a na dalmatských ostrovech 
pozorovaná a poznaná; záhyby ty probíhají zde hornatou krajinu od severo¬ 
západu k jihovýchodu. Důležitá jest jižní synklinala, která přes Terst přímo 
skrz isterský poloostvov směrem jihovýchodním se táhne až k ostrovům kvar- 
nerským. Pohoří toto, složené z vrstev křídových a třetihorních, tvoří záhyby 
tarasovitě stupňující a jest severovýchodně od Poreče asi 10 zeměpisných mil 
široké; na protější straně, jihozápadně od Poreče, vyčnívají v dvojnásobné asi vzdá¬ 
lenosti ty samé útvary z hloubky, tvoříce zde předhoří a dílem i velkou čásť 
vnitřních vrchů Apenninu. Směr synklinaly krašské a dalmatské jest totožný 
se směrem Apenninu. Suess 12 považuje pomoří dalmatské za okraj velkého 
koryta, geosynklinaly, ve smyslu Danauově, jejíž protější křídlo v Apenninu 
vystupuje; pobřeží naše představuje hraničně vrstvy zlomené, jelikož dno 
jaderského koryta dále upadlo; s tím pak že souvisí nejspíše stupňovitá podoba 
jihovýchodně od Terstu ležícího pohoří. 
Důležité pro otázku tuto jsou výsledky Stacha , 13 k nimž dospěl, pro¬ 
studovav třetihorní vrstvy ostrova Palagruži, jihozápadně od Korčuly, uprostřed 
Jaderského moře ležícího. 
V roce 1874 popisuje Stur 14 několik měkkýšů z ostrova Palagruži a 
poukazuje k tomu, že vápenec tamější podobá se vápenci nulliporovému 
okolí vídeňského. Z badaní Stadieova pak vysvítá, že zbytky měkkýšů pala- 
gružských odpovídají tvarům, které žijí jen poblíž mělkého břehu mořského 
v nepatrné hloubce; jsou to namnoze tvary, vyskytující se sice již v středním 
pásmu neogenovém, jež přechází do svrchních jeho pliocenových vrstev a 
s nimiž se shledáváme v nynějším moři. Okolnosť ta hlavně se zřetelem na 
zastoupené zde »Haliotidy« a povaha hornin samých dokazují, že mořské 
vrstvy na ostrově Palagruži usadily se v nej bližším sousedství břehu. Vápenec 
nulliporový ostrova toho souhlasí, jak Stache dokazuje, s nej svrchnějším 
z tří pásmen, jež Fuchs 13 u Syrakusy popisuje. S určitostí tvrdí Stache , že 
ostrov palagružský považovati sluší za zbytek ponořeného břehu mořského, 
který kdysi pevninu jaderskou starší doby neogenové omezoval, na níž pla¬ 
nina Krasu apulského s křídovým územím istro-dalmatským spojena byla; 
pobřeží to táhlo se od Ston (Stagno) směrem k ostrovu Lastovo (Lagusta) 
a dále přes Palagruži a Tremiti k území tarentskému. 
Proti poslednímu náhledu Stachem uvedenému, totiž že by byla pevnina 
istro-dalmatská za mladší doby třetihorní přímo spojena až s pohořím apul- 
ským, poznamenává Neumayr, 10 jak následuje. »Za doby pontické a levant- 
ské (této s první zvířenou pliocenovou, Mastodon arvernensis) ba i dříve, 
12 Suess: Entstehung der Alpen, 1875, p. 92. 
13 Stache: Geolog. Notizen uber die Insel Pelagosa. Verhandl d. k. k. geolog. Reichs* 
anstalt. Wien 1876. Nr. 6, p. 126. 
14 Verhandlungen d k. k. geolog. Reichsanst. Wien 1874, Nr. 16, p. 391 
15 Fuchs u. Bittner: Pliocaenbildungen von Syrakus und Lentini. Sitzb. d. k. Akad. 
d. Wiss. Wien I. 1875. 
16 Neumayr: Ober den Bau der Insel Kos. Denkschr d. k. Akad. d. Wiss. Wien 
B. XL 1879, p. 41. 
1 * 
213 
