13 
jak z uvedených nálezů souditi lze, tvrditi, že by pevnina ta byla za období 
glacialního trvala; rozšíření zástupců zvířeny štěpní nebo subarktické, hlavně 
hlodavců, jak je u Perignany na pozemí toskánském nalézáme a s kterými se 
alespoň částečné i na půdč korsické a sardinské potkáváme, spíše nasvědčuje 
tomu, že sardo-italská pevnina nepovstala dříve nežli za období zvířeny štěpní. 
K náhledu poslednímu vede nás i okolnost ta, že, jak se ukáže, Korsika 
a Sardinie za doby diluvialní i s Afrikou spojeny býti musily. Spojení to 
muselo dlouho trvati, než se na ostrovy Korsiku a Sardinii dostali též tam 
nyní žijící Lepus timidus, Lepus cuniculus, Mustela Martes, Vulpes vulgaris, 
Cervus doma a j., kteří diluvialním vrstvám ostrovů těch, jak se zdá, scházejí; 
s tím souhlasí i F. Major (Die Tyrrhenis, Kosmos, VII. Jahrg. 1883, p. 104 
a 106). 
III. 
Tím přicházíme k otázce třetí , tijkající se spojení jižní Evropy s Afrikou. 
Wallace 45 tvrdí, že za doby mladší, nežli pliocenní, Evropa nejméně na 
dvou místech s Afrikou spojena byla. O tom ovšem pochybovati nelze, pří- 
v 
buznosť nyní žijících druhů zvířecích ve Španělsku a v Marokku, hlavně zví¬ 
řena africká vložená do diluvia skal gibraltarských 46 a na ostrovech Sicílii 
a Maltě se vyskytující k tomu dosti důkladně poukazují; jest tu však otázka, 
kde a za kterého období diluvia spojena byla Evropa s Afrikou? Wallace do¬ 
dává, že spojení to bylo přes Gibraltar a pak přes Sicílii a Maltu. To však 
současně býti nemohlo, nebo západní čásť Středozemského moře za doby di¬ 
luvialní nikdy sladkovodním aneb brakickým jezerem nebyla. Tomu odporují 
ve vrstvách vyskytující se měkkýši mořští severní části Sicílie a na západním 
pobřeží italském, jak jsme seznali, a ve vrstvách na půdč východní části moře 
toho, jak uvidíme; jest tudíž nutno předpokládati, že za doby diluvialní, starší 
i mladší, obě části Středozemského moře nejen mezi sebou, ale i s otevřeným 
mořem přímo neb nepřímo souvisely. Falconer 47 míní, že messinský průliv 
tehdáž již byl; z toho následuje, že alespoň západní čásť Středozemního moře, 
byla-li úžina' gibraltarská tehdy uzavřena, s otevřeným mořem na jiné straně 
souvisela. 
Nežli pokročíme k dalším úvahám o otázce této, velmi záhadné, budiž 
dříve ještě na několik okolností upozorněno. Suess 48 poukazuje k tomu, že 
Sorex etruscus, výhradně italské zvíře, žije v Alžíru, Chamaeleo africanus v Sicílii 
v 
a ve Spanělích, že většina druhů brouků alžírských nachází se v Sicilii a Sar¬ 
dinii, brouků marokkanských pak ve Spanělích; hlemýždi španělského pohoří 
nacházejí se dle Forbesa na vrchách marokkanských, širší odrůda druhu Glau- 
45 »Die geographische Verbreitung der Thiere*. 
46 Busk: Quaternary fauna of Gibraltar. Zoolog transact. Vol. X. 1877. 
47 On the foscil remains ofElephas melitensis, ect. Palaeontol. memoirs, Murchison, 
1868. Vol. II. p. 295. 
48 E. Suess: Cber die einstige Verbindung Nordafrikas mit Siideuropa. Jahrb. der 
k. k. geolog. Reichsanst. Wien, 1863, p. 26. 
221 
