12 
misky úplně, tak že nikde nezeje ani malý otvor. Hrboulky ty mají velikou 
podobu se zuby zámku taxodontního a liší se od nich nikoli svou podobou 
ani účelem, nýbrž pouze a jedině místem. Zuby jsou na tak zv. ploše zám¬ 
kové, tedy na svrchním okraji misky, hrboulky pak na okrajích ostatních. 
Bylo by tudíž možno vývoj zámku mysliti si tím způsobem, že v jistém stadiu 
mlže, jehož vrcholy byly dosud nevyvinuté, aneb alespoň pravidelně soustředné, 
byly po celém okraji hrboulky rozestaveny, které řídily otevírání a uzavírání 
misek dosud svazem nespojených. Otevírání misek ve stadiu tomto provádělo 
tělo zvířecí samo, snad bobtnáním. Později ustálil se pohyb kolem jednoho 
bodu a tím vznikly mimostředné vrcholy a pod nimi ku snazšímu otevírání 
rohovitý svaz. Následkem toho nebylo třeba hrboulů na okrajích předním, 
zpodním a zadním a zůstaly pouze hrboule na okraji svrchním v podobě 
zámku řadozubého. Tento typ zachován jest u rodů nejstarších. Rostla-li sko¬ 
řápka nestejnoměrně, tak že stávaly se misky nestejnostrannými, vadily některé 
zoubky, zvláště vzdálenější od vrcholu, jakožto bodu, kol kterého se otáčení 
děje. I zanikly některé z hrboulků původního zámku řadozubého, jiné mohut¬ 
něji se vyvinuly, do délky v podobě lišten ve smyslu pohybu otáčivého pro¬ 
dloužily, tak že povstaly pak rozličné typy zámkové, jak nyní je u mlžů na¬ 
cházíme. 
Typický tvar zámku u rudistů skládá se na skořápce jedné ze dvou zubů, 
mezi nimiž leží jamka, na skořápce druhé z jednoho zubu, který na obou 
stranách má po jamce. Nejlépe a nejpravidelněji jest tento typ vyvinut u rodu 
Monopleura, nemůže zde však zván býti původním, ježto rod ten jest poměrně 
mladý a má značné příbuzenské vztahy ku staršímu podrodu Heterodiceras, 
z něhož bezpochyby povstal. Vůbec pozorujeme, že pravidelnost zámku u ru¬ 
distů kráčí stejně se změnou praktického účelu zámku, za kterýž účel pova¬ 
žujeme přidržování misek u sebe. U rudistů se během dob zámek tomuto účelu 
svému stále více vzdaloval tím, že zuby stále zřejměji na sebe braly úlohu 
pouhých ukazovatelů směru. 
S postupem zcela podobným setkáme se, budeme-li pozorovati chrono¬ 
logický vývoj jamek zámkových, určených ku přijetí zubů. Jamky tyto bývají 
u starších rodů Diceras, Valletia a j. takových rozměrů, že zuby úplně do nich 
se hodí a celou jamku vyplňují. U těch rodů, které mají zuby ploské a na zad 
silně zahnuté, jsou i jamky ovšem šikmé, ano až téměř vodorovně uložené 
pod vrcholem plochy zámkové, tak že zuby vsouvají se do nich se strany. 
U rodu Toucasia jest však již jamka na svrchní skořápce mnohem širší 
a objemnější než zub sám, tak že v jamce po uzavření misek zbývá prázdného 
místa po jedné straně. U rodů Caprina a Plagioptychus jest pak jamka 
na svrchní skořápce tak rozšířená, že rovná se, pokud se objemu týče, dutině 
zvířeti vykázané. Zub vtěsnává se zde mezi dvě stěny jamky a zůstává svou 
třetí stranou úplně volný. Z toho zřejmě vysvítá, že zub mohl směr při zaví¬ 
rání sice říditi, nikdy však přispěti ku pevnějšímu uzavření obou misek. Jaký 
účel pak měla tak značně rozšířená jamka a byla-li vyplněna tělem zvířecím, 
nelze dnes již rozhodnouti. 
246 
