5 
Přidáme-li k tomu, že Blasius, vykonav enukleaci Chopartovu, vyčnívající 
konce obou zbylých kostí tarsálních (talus et calcaneum) uřezal, jakmile byly 
poněkud podezřelé, máme modifikaci pátou. 
Na všecky modifikace tyto uhodili autorové doby minulé, dokud totiž 
antiseptika chirurgií neovládala. Jim běželo hlavně o to, aby se utvořil pahýl, 
jenž by nepodléhal rozšířenému hnisání a s jakýmsi podivením poznávali, že 
i tehdá, když pahýl skytá nerovnosti a tím se lecjaké skuliny a sluje tvoří, 
ve kterých by se hnisání zahnízditi mohlo, přece se rána dobře zahojila. 
V chirurgii nynější obavy takové naprosto není, a kdyby jiného ohledu nebylo 
než k tomu, aby se rána zahojila rázem, mohli bychom prováděti amputace 
a enukleace ve směru libovolném, nehledíce kudy pilka řeže a otevře-li se 
kloub kterýkoli. Proto se netřeba diviti, že se za posledních let vyskytlo také 
celé hejno nových modifikací amputace osteoplastické, již zavedl druhdy Pirogov. 
Nemíním tu právě ony modifikace, jež se zakládají na rozličném směru, ve kterém 
se calcaneum a kosti holenní přeřežou (Sédillot, Giinther, Lefort, P. Bruns) 
neboť tyto vznikly už před Listrem; míním zde spíše methody Tauberovu 
Quimby-ho, Hancockovou, Kranzfeldovu, Keetly-ho a Rydygierovu, jež vznikly 
z vědomí antiseptického. Rovněž se netřeba diviti, že i enukleace Malgaigneova 
(enucleatio subtalica) zase se několikráte provedla, ano že se dožila i jakéhosi 
zdokonalení v methodě Tripierově (amputation mixte calcanéo — sous — 
astragalienne). 
Co chirurgie nynější má více na zřeteli, jesti výsledek quoad functionem, 
Nemajíce, ať tak dím, čeho se báti, hledíme k tomu, aby se nemocnému do¬ 
stalo pahýlu co možná nejzpůsobilejšího. I předchůdcové naši k tomu, seč byli, 
hledívali. Tak na př. amputace Malgaigneova skytá nemocnému pahýl docela 
podobný obyčejnému pahýlu amputačnímu, avšak chůze je patrně pružnější. 
Nemocný, ať tak dím, pahýlem svým nedupe, ale po něm stoupá. Předchůd¬ 
cové naši však i v této příčině měli po ruce jen to, že mohli modifikovati 
místo a směr řezu. 
Nám v době antiseptické jsou po ruce prostředky ještě docela jinačí. 
Chci o dvou z nich promluviti. 
Jak už dříve pověděno, chirurgové dřívější mnoho o tom přemítali, proč 
lidé, na nichž enukleace Chopartova byla vykonána, na pahýlu svém často 
choditi nemohou, a též podotknuto, kde příčina vězela; tuberkulosa pokračovala 
v pahýlu. Avšak byly případy, kde tuberkulosy nebylo a pahýl nicméně nebyl 
bez bolesti. Kdo si výborné výkresy Linhartovy prohlédne, přesvědčí se, že 
pahýl Chopartův musí podlehnouti jistým statistickým proměnám. Pahýl, jejž 
Linhart pitval, sloužil nemocnému skorém 30 let, a sloužil dobře. Shledalo se, 
že talus ležel přímo před calcaneum; obě kosti nebyly tudíž nad sebou, ale 
ležely za sebou. Talus byl v maximální flexi plantární, tak že hlavička jeho, 
jež ční ku předu, čněla přímo dolů. Tato situace je nevyhnutelná. Skelet nohy 
vhodně se přirovnává nízkému klenutí. Enukleaci Chopartovou však se odřízne 
tolik, že zbývá jen zadní polovička klenby. Jakmile amputovaný na svůj pahýl 
vstoupí, ihned tíže těla tuto polovičku klenby spáči dolů. Že to nevadí, tomu 
253 
