6 
právě nasvědčuje zkušenost’; veliká část amputovaných chodila na pahýlu takto 
přetvořeném výborně. Avšak poněvadž někteří, ač pahýl jinak zdravým byl, 
choditi nemohli, musíme za to míti, že v některých případech nastávají zvláštní 
obtíže statické. I poukázáno velmi trefně k tomu, že i celá noha často podléhá 
anomálním statickým obtížením, jichž representantem jest klassický pes valgus. 
K této myšlénce zřetel maje, chopil se Helferich zvláštního prostředku. Aby 
talus do flexe plantární stlačen býti nemohl, učiní se umělá ankylosa v kloubu. 
Helferich tudíž originálně a v duchu zcela moderním přenesl základní myšlénku 
arthrodese na pole amputační techniky, zaěež jsem mu vděčen, poněvadž jsem 
se sám, arthrodese vymysliv, ani nenadál, že by se myšlénka ta i sem hodila. 
Nyní ovšem sám si myslím, že nejsme u konce. Zdá se mi, že tuto myšlénku 
možno i dále pěstovati. Tak na př. enukleace Lisfrancova skytá sice pahýl 
výborný, avšak prodlením času stává se, že pahýl upadá do pronace, stává se 
truncus valgus, někdy i valgo-equinus. Příčinu toho hledati třeba bezpečně 
v tom, že pahýlu tomu nedostává se onoho třetího bodu, o nějž se noha nor¬ 
mální opírá. I mám za to, že by se tomu předešlo, kdyby na pahýlu Lisfrancovu 
byla vykonána arthrodesis articul. scaphoides-cuneiformis, avšak tak, že by 
z kloubu toho vyříznut byl klín hrotem dolů hledící, tak aby tu nastala plan¬ 
tární flexe přední části pahýlu a tím cuneiformis I. se o půdu více opíralo. 
Methody arthrodetické užívati při formaci pahýlu, to jest první prostředek, 
jehož bych ctěným kollegům odporučil. 
Druhý prostředek leží v oboru tenoplastiky. Chci jej objasniti konkrétním 
případem operativním. 
Dne 23. října 1891 operoval jsem 441etou M. S.ovou stiženou tu- 
berkulemi v articul. metatarsea hallucis. Fungósní nádor rozbujel se do zadu 
tak, že jsem si netroufal methodou Lisfrancovou odstraniti vše, co chorého 
anebo podezřelého bylo. I ustanovil jsem se na tom, provésti operaci, již pě¬ 
stovali Bona, Baudens, Pauli: enucleatio scaphoides-cuneiformis a amputatio 
cuboidei. Avšak předsevzal jsem si, poskytnouti pahýlu tolik aktivní pohybli¬ 
vosti, pokud možná. K tomu cíli umínil jsem si, přeříznout! šlachy dorsálních 
flexorů daleko před čarou amputační, vyvrtati v os cuboideum aspoň dvě díry, 
jdoucí šikmo se shora a ze zadu do předu a dolů, některé šlachy flexorů 
dorsálních tuto protáhnout i a stehem upevniti v laloku plantárním. K tomu 
se hodí šlachy extensoris digitorum communis výborně, a poněvadž tuberkulosa 
jen na mediální straně se rozbujněla, nebylo se obávati, že by šlachy tyto, 
obzvláště ty, které jdou k prstům zevním, byly chorobou dotknuty. Vyřízl 
jsem tedy kratičký lalok dorsální jen z kůže, střeže se, abych neporušil šlach 
co málo. Pak jsem přeřízl šlachy as o 4 cm blíže ku předu a odpraeparoval 
jsem soubor všech měkkých částí od kostí. Po té jsem vykloubil a přeřezal, 
jak naznačeno ipso termino operationis, vyřízl tlustý lalok plantární a zastavil 
krvácení. I vyvrtal jsem vrtákem v os cuboideum s hora a ze zadu do předu 
a dolů dvě, ať tak dím, trouby, abych jimi provlékl dvě šlachy. Tyto jsem 
uvázal, každou o sobě, na nitku hedvábnou, kterou jsem dříve provlékl; za nitku 
táhna, provlékl jsem šlachu a připevnil několika stehy k masu laloku plantár- 
254 
