4 
Ještě méně než obmezenost neb neobmezenost hlavní osy hodí se k vy¬ 
mezení definice vrcholíkovitého a hroznovitého květenství znak druhý, totiž 
posloupnost odstředivá neb dostředivá v rozkvétání, a to ze dvou podstatných 
příčin. Předně stanoví povahu květenství dle logického jeho pojmu pouze způsob 
rozvětvení prýtů květonosných neboli způsob, jímžto květy ve společném celku 
uspořádány jsou; s čímž postup v rozkvétání do jisté míry může souviseti, 
avšak nikoliv nemůže toto samo o sobě povahu a ráz květenství určovati. Proto 
již kritický Schleiden namítal, že rozkvétání jest životním úkazem zvláštním, 
jenž toliko logickou nejasností do náuky o květenstvích vnesen byl (Grund- 
zůge str. 235). 
Do jisté míry, jak řečeno, pořad v rozkvétání ovšem s rozvětvením a po¬ 
stavením květň jest ve spojení. Doba rozkvětu totiž v první řadě závisí na 
době založení květů: květ dříve založený také dříve rozkvétá. Ve květenství 
hroznovitém vznikají hrboulky květní na hlavní ose v pořádku akropetálním, 
proto zpravidla také akropetálně čili centripetálně se otvírají. Co se však týče 
květů rozličných generací, panuje opět pravidlo, že květ mateřského prýtu 
před květem dceřiným (postranním) se zakládá, proto také květy na nižších 
stupních rozvětvení dříve než květy vyšších stupňů. Poněvadž pak ve vrcho¬ 
lících květy nižších stupňů ve středu a blíže středu celého květenství se nalé¬ 
zají, musí rozkvétání jejich od středu k obvodu, tedy odstředivě postupovati. 
To platí ovšem jen tehdy, když pod konečným květem nemnoho postranních 
květních os vychází; je-li jich značnější počet, jako v latách, nerozvine se vždy 
konečný květ, nýbrž obyčejně dolejší postranní květy na téže ose nejdříve, 
poněvadž také dříve, nežli na založení konečného květu došlo, založeny byly. 
Z té příčiny patrně Roper kladl laty mezi květenství centripetální, ačkoli ne¬ 
jsou zároveň také neobmezeny. 
Doba rozkvětu však nezávisí toliko od času prvního vzniku květu, nýbrž 
také od mohutnosti vzrůstu na místě toho vzniku panujícího. V latách na př. 
druhdy dolejší větévky slaběji rostou a se vyvinují, jejich květy se pak později 
otvírají neb zůstanou nevyvinuty, a totéž možná říci o hroznovitých květen¬ 
stvích, o hroznu a klasu neb strboulu, kteréž výjimkou ne v nejdolejší části, 
nýbrž v prostředku (Dipsacus) neb dokonce na hořejšku (druhy vstavačů) 
rozkvétati počínají. V složitém mnohokvětém květenství černého bezu nelze 
vůbec žádné přesné pravidlo v postupu rozvíjení se pozorovati, rozkvétání děje 
se tam dílem centrifugálně, dílem centripetálně. A to jest druhá příčina, pro 
kterou se pořádek rozkvětu nehodí k označování hlavních skupin květenství. 
Snaha morfologů směřovala tedy k tomu, aby nepřípadné znaky květenství 
hroznovitého a vrcholíkovitého, které Roper byl vytknul, nahrazeny byly ji¬ 
nými stálejšími a podstatnějšími. Neboť skupiny samy uznávány vůbec jakožto 
přirozené a dobře volené a měly nadále býti zachovány. První botanik, jenž 
nový znak pro ně navrhl, byl, pokud mi známo, Payer, výtečný zkoumatel 
vývoje rostlin, zvláště květů. Payer užívá sice ve svém spise Eléments de 
botanique (1857) pro oba oddíly ještě názvů inflorescence définie et indéfinie, 
avšak v jiném smyslu než Roper. Praví totiž na str. 93, květenství že jest 
obmezené (définie), jestliže počet květů téže generace jest tak určitý (déter- 
30<) 
