7 
Třeba však typus květenství vidlanovitého, jestliže jest týž oprávněn, ná- 
v 
ležitě odůvodniti a jinak definovati. Ze výměr toho pojmu počtem os určitým 
není dostatečně proveden, to pociťoval nejprve Al. Braun (a Ascherson, jenž 
učení svého mistra a vysoce ctěného učitele nám vyložil a zachoval), neboť 
vytknul ještě jeden znak, a to v první řadě, na rozeznávání vidlanů od typu 
hroznovitého. Znak ten záleží v tom, že hlavní osa květenství hroznovitého, 
nesoucí větší, neurčitý počet listenů a postranních os květních, však obyčejně 
květem neukončená, nerovná se osám vedlejším, květem ukončeným však po¬ 
stranních květů dalších nenesoucím, zřídka pouze 1 neb 2, obyčejně však žád¬ 
ných listenů nemajícím. Květenství vidlanovité (neb »vrcholíkovité«) však se 
skládá z os hlavních a k nim pobočních (vedlejších) stejným určitým počtem 
listenců (skoro vždy 2) a květem svým konečným (zřídka potlačeným) vesměs 
sobě se rovnajících. 
Tento znak celkem trefně jest vytčen, platí však pouze pro jednoduché 
botrye, méně však pro složené. Vezměme na př. složený okolík: v něm ve¬ 
dlejší osy prvního stupně, nesoucí na konci větší počet listenů, rovnají se v tom 
úplně hlavní ose květenství, teprve osy třetího stupně jsou jinaké, totiž bez- 
listenné. A dvouramenný vidlan neliší se v tom ohledu od složitého okolíka, 
jestliže prýty posledního stupně jsou též bezlistenné (někdy u Hypericum dle 
WYDLER-a); i tu jsou osy dvou prvních stupňů sobě rovny, třetího stupně 
nerovný. 
Tedy i tento znak, ačkoli mnohem ostřejší a závažnější, nežli jest určitost 
a neurčitost počtu os, není zcela spolehlivý, z čehož následuje, že to přece 
jen znak vedlejší, ještě na nějaké jiné ještě podstatnější vlastnosti obou druhů 
květenství závislý, který zbývá vyšetřiti. 
Opět jiný rozdíl shledávali Hofmeister j ) a Sachs 2 ) mezi květenstvím hroz- 
novitým a vrcholíkovitým (kteréž oni neobmezovali pouze na vidlany, nýbrž 
ještě v širším objemu vyrozumívali nežli Eichler), kladouce největší váhu na 
tu okolnost, zdali vedlejší osy hlavní svou osu přerůstají čili nic. V Sachs-ovč 
učebnici botaniky 3. vyd. str. 510 totiž čteme toto: »Hroznovité květenství 
povstává tehdy, když táž osa hlavní po sobě více méně četné postranní prýty 
v akropetálním pořádku zplozuje, kteréž se méně neb aspoň ne více do délky 
vyvinují, než část osy hlavní nad nimi stojící. Cymosní květenství naproti tomu 
vzniká tím, že každý prýt pod konečným květem hlavní osy květem končí, 
když byl dříve vyslal jeden neb několik podkvětných prýtů, které opět květem 
se obmezí a tak soustavu osní dále rozvádějí; každý postranní prýt se tedy 
vyvinuje silněji nežli mateřská jeho osa nad insercí jeho.« 
Tyto definice jsou velice jasné, nastává pouze otázka, hodí-li se na všecky 
případy. Tomu ovšem tak není, pročež Eichler, mající větší morfologické 
a soustavné vědomosti, než oba jmenovaní íysiologové, a jiní auktorové na ně 
nepřistoupili. Jedině Fax ve své Všeobecné morfologii (1890) přidal se k náhledu 
Hofmeister-ovu a Sachs-ovu, užívaje též znaku přerůstání jakožto hlavního 
') Allgemeine Morphologie der Gevváchse. (Handbuch der physiologischen Botanik.) 1808. 
a ) Lehrbuch der Botanik. 
303 
