o 
dále roste, dal název soustavy racemosní čili hroznovité. Názvy ty vzal ovšem 
od obou hlavních způsobů květenství a přenesl pak tuto charakteristiku obojího 
rozvětvení ovšem též na oboje květenství. 
Toto všeobecné rozvržení typů rozvětvení a vzrůstu rostlin jest sice 
výborné samo o sobě in abstracto, — avšak in concreto nehodí se k použití 
při rozeznávání květenství, poněvadž se při těchto jedná především o povahu 
celkového rozvětvení, pro které poměry vzrůstu teprva v druhé řadě mají 
jistou důležitost. Popatřme na př. na soustavu skládající se z osy hlavní a ně¬ 
kolika pobočních os. Poboční osy mohou se vyvinovati slaběji a kratčeji nežli 
osa hlavní, čímž povstane hrozen, anebo se prodlužují dolejší z nich více než 
hořejší, takže vrcholky všech v stejné výši a jako v jedné ploše se nalézají, 
načež máme chocholík (corymbus), anebo se prodlouží osy vedlejší značně nad 
osu hlavní (tak zvaný hrozen cymósní). Soustava os zůstává ve všech třech 
případech tatáž, toliko forma její jest rozličná. Je-li soustava ta květenstvím, 
jest květenství to v podstatě totožné, totiž hroznovité, rozličný vzrůst co do 
statnosti a délky způsobuje pouze tři různé formy téhož květenství. Neprávem 
tedy nazval Sachs soustavu os, ve které vedlejší osy přerůstají hlavní, soustavou 
vrcholíkovitou, poněvadž podstata »vrcholíku« (t. j. vidlanu) nezáleží v přerů¬ 
stání, jak Sachs a před ním již Hofmeister se domníval. 
Ani rozdíl v rozvětvení dichotomickém a monopodiálním, ačkoliv důležitý, 
jedná-li se o poznání vývoje nějakého rozvětvení, pro klassifikaci květenství 
a vůbec soustav rozvětvených nemá valného významu. Již Warming ve svých 
výtečných Forgreningsforhold (Recherches sur la ramification des Phane- 
rogames 1872) ukázal, že úžlabní prýt, záhy a statně vznikající, s vrcholkem 
prýtu mateřského může tvořiti dichotomii. Vijany mnohých Borragincí na př. 
vyvinují se tak, že vrcholek každého prýtu téměř dokonale dichotomuje; pro to 
však přece vijan zůstává vijanem, jako ten, který se řádně monopodiálně vy¬ 
vinuje. Zbytečně tedy Schumann ') z ohledu na zvláštní vývoj takovému vijanu 
dal zvláštní jméno »borragoid«. 
Ze všeho, co jsem posud v přehledu dějin náuky o květenstvích vyložil, 
vychází na jevo, že hlavní snaha morfologů, od Ropera počínaje, k tomu se 
nesla, aby dva hlavní způsoby květenství, totiž hroznovité a vrcholíkovité, byly 
ve vědě ustáleny a aby se vytkly znaky jejich nejpodstatnější. Zároveň jsme 
viděli, že náhledy s ásovatelů botanických v tom, co jest nejhlavnějším znakem 
těch dvou typů, valně se rozcházejí, a že žádný ze znaků posud vypátraných 
neodpovídá úplně svému účelu. Všecky tyto znaky připouštějí různé výjimky, 
nehodíce se na všecky případy, a co hlavní jest, nejsou váženy z pravé podstaty 
těchto dvou typů, kteréžto posud více dle jakéhosi šťastného přirozeného ná¬ 
zoru a taktu než dle zcela jasného a bezvadného pojmu byly rozeznávány. 
Příčina tohoto neobyčejného úkazu však jest, že cesta, po které se vždy krá¬ 
čelo, neboli methoda, nevede k cíli; anobrž na této cestě muselo by se s plnou 
důsledností dojiti toho konce, že by se od rozeznávání dvou typů květenství 
vůbec musilo upustiti, jak to již dříve Schleiden byl učinil. Týž, zavrhuje prá- 
') V Berichte der deutschen botan. Gesellschaft, sv. VII., str. 53. 
305 
