47 
hned při základních větvích redukuje se počet větviček sekundárních na dvě, 
takže nastane hned vidlanovité rozvětvení, a dále pak i tím, že malé vrchol- 
kové větvičky více se nevytvoří, takže nad základními větvemi hlavní osa hned 
květem se ukončí. Oboje se pozoruje u Cornus sericea L. Ze dvou do pře¬ 
slenu sblížených párů vstřícných větví základních nesou dolejší častěji sice ještě 
tři větve druhořadé pod svým konečným květem, leč někdy již jen dvě, před¬ 
stavují tedy dibrachie do vyšších stupňů rovněž dvouramennč rozvětvené. Po¬ 
něvadž i vrcholové větévky, pouze dvě pod květem primárním, dibrachiálně 
se dělí, mění se tu vrcholík v okolík ze čtyř postranních a jednoho konečného 
dibrachia složený. Nezřídka ale na témže kři místo konečného dibrachia pouze 
jeden květ uprostřed čtyř paprsků se vyvine, čímž okolík z vidlanň (dvoura- 
menných) dovršen jest. 
Porovnáme-li pak dále některé druhy rozchodníků (Sedům) mezi sebou, 
seznáme podobné přechody jednak do okolíka, jednak z kytky do vrcholíka. 
Tak mají na př. Sedům telephium , purpureum atd. pravidelnou, trochu vy¬ 
pouklou kytku, často s východy dibrachiálními; u Sedům spurium povstal 
velmi jednoduchý vrcholík. Osa hlavní totiž se (v obr. 7.) skrátila, dolejší silné 
čtyři větévky (základní) se přeslenovitě sestavily; krátkých vrcholových vět¬ 
viček vyvinují se již jen dvě slabé, 1—2květé. Ze základních větví rozvětvují 
se dvě dolejší ještě třemi nestejnými rameny, hořejší jen dvěma, a ostatní roz¬ 
větvení o dva stupně jest di- neb monobrachiální. 
Nezřídka u tohoto rozchodníka malé vrcholové větvičky se nevyvinují; ta¬ 
kový vrcholík jest ještě podobnější okolíku, pročež budiž nazván okolíkovitým 
na rozdíl od vrcholíka typického, v němž vrcholové větévky se nalézají. Vrcholík 
okolíkovitý může snadno v okolík s vidlanovitými východy přejiti, což se též 
u Sedům spurium přiházívá, jestliže totiž všecky čtyři paprsky pouze ve dvě 
ramena se dělí. (Obr. 8.) Jest to tentýž přechod, který, jak jsem výše uvedl, 
u Cornus sericea se pozoruje. 
Sedům bolomense a N. acre mají již jenom okolík z vidlanů ponejvíce 
jednoramenných; o neb 4 větve primární jsou tu sestaveny okolíkovitě mej- 
dolejší někdy pooddálena) pod konečným květem (obr. 44.), a buď veskrze ve 
vijany vycházejí, neb nejdolejší 1—2 se rozvětví nejprve dibrachiálně (častěji 
u 5. boloniense ); vyvinou-li se jen dva vijany pod konečným květem, přejde 
okolík ve dvouramenný vidlan z vijanů. 
Vrcholík okolíkovitý blíží se již velice složenému okolíku, od něhož se 
však vždy ještě značně liší nestejně mocným rozvětvením svých paprsků, 
jehož dle zákona laty od nejdolejšího k nejhořejšímu paprsku ubývá, a pak 
od vrcholíka pocházející tendencí k brachiálnímu rozvětvení netoliko ve vyšších 
stupních prýtů, nýbrž již na hořejších paprscích primárních; konečně i tím, že 
má nad paprsky svými toliko květ jeden konečný, kdežto složené botrye, na 
př. okolíky, bud mají botryi konečnou, neb když tato zanikla, staly se nc- 
obmezenými. 
Vrcholík okolíkovitý a z něho odvozený okolík s brachiálními paprsky 
jest totéž květenství, které Eichler nazýval pleiochasium a které kladl do téhož 
typu s květenstvím vidlanovitým. Ono však náleží s kytkou a kruželem do 
343 
