4 
lodyžky, nesedí na basi těchto žádné šupinky. Dle toho máme před sebou 
mnohokráte větvený kořen a nikoliv oddenek hodnoty osní. 
Pravý tedy kořen, z něhož pravidelně vyrůstají nadzemní osy s listy zele¬ 
nými. Máme zde tudíž případ sice vzácný, ale nikoliv ojedinělý, kde osní části 
vznikají z kořenů. Na kořenech ovocných stromů, jak známo, vyrůstají mladé 
výstřelky, řidčeji stává se tak u bylin ( Rumex, Taraxacum , Anemone sil- 
vestris a j.). Kořeny hnízdovky ( Neottia ) odhazují na konci čepičku kořenovou 
a vzrostou v pupen a kolmou lodyhu. To jsou ale vesměs pupeny a osy 
přídatné neb adventivní. Zde u Monesis jest povaha nadzemních os a poměr 
jejich ke kořenům poněkud jiný. 
v 
Ze všechno to, co pod zemí u Monesis se nalézá, podobou i funkcí se 
kořenům rovná, není na první pohled žádné pochybnosti, ale jest otázka, kde 
jest vlastní oddenek, z něhož původně kořeny tyto byly vznikly, přece snad 
nemožno přijímati, že by ze semene vyrostly jen samé kořeny a na nich 
v 
teprv zelené lodyžky. Ci jsou snad silnější větve kořenů kořeno vité oddenky 
v 
a z těch snad nadzemní lodyžky vynikají? Ze podzemní oddenky — a to 
oddenky nepopiratelné — podobou i funkcí kořenům se podobají, jest také 
známo. Oddenky přesliček ( Equisetum ) jsou pokryty huninou kořenovou, 
daleko se rozbíhající šlahouny bažanky (Mercurialis perennis) fungují rovněž 
jako kořeny, nesouce totéž vlášení jako vlastní kořeny. Podobně u rodu 
Glycyrhiza. Zde ale ve všech případech vyrůstají ze šupinatých oddenků také 
pravé kořeny. U naší něžné vstavačovité Corallorhiza a Epipogon jest však 
větvitý oddenek funkcí i podobou kořenem a při tom se vůbec pravé kořeny 
nevytvořují. Mezi jevnosnubnými a cévnatými tajnosnubnými nevytvořují rody 
Salvinia, Wolffia a Utricularia žádných pravých kořenů. U některých plavu- 
novitých ( Lycopodiaceae ) konečně vyvinují se podzemní oddenky v podobě 
kořenů a nadzemní v podobě listnatých lodyh. 
Se všemi zde uvedenými příklady rostlin, které jeví zvláštní poměry bio¬ 
logické a morfologické mezi kořenem a osou, nedá se ale Monesis přesně 
v souhlas uvésti. Při bližším ohledání shledáváme, že všude tam, kde lodyžka 
(obr. 1. a , b) z kořene vyrůstá, těsně vedle ní vyrůstá také postranní kořen 
(obr. 1. c), který se obyčejně posléze rozdělí v množství teninkých kořínků. 
Úkaz tento jest obyčejným dosti, neboť často na oddencích vedle úžlabní 
větve současně pravý kořen vyrůstá. U ostatních hruštic vyrůstá tento kořen 
nad úžlabní větví oddenkovou. 
Překvapujícím jest však, že na mnohých místech kořen tento u Monesis 
po jisté vzdálenosti opět vytvořuje nadzemní listnatou lodyhu s novým basal- 
ním kořenem (obr. i. c , b '), a tak to jde někdy do více stupňů. Považovali-li 
bychom kořenovitou čásť (obr. 1. c ) za přeměněný oddenek, pak nelze po- 
chybovati, že větev c' jest pravým kořenem, který ale opět nese nadzemní osu b' 
jako hlavní větev c, od které se ničím neliší. 
Mimo tuto okolnost’ nemožno srovnávati »oddenky« Monesis s oddenky 
šupinonosnými ostatních hruštic ještě z následujících okolností: Kdežto u ji¬ 
ných hruštic nalézají se šupiny a v jich úžlabí sedící pupeny v pravidelných 
vzdálenostech podél celého oddenku — jakž to vždy na osách bývá — vy- 
802 
