4 
neb skupiny buněk utvoří se z bývalého jednoho vegetačního vrcholu dva 
nové vegetační vrcholy, z nichž pak vyrostou dvě nové, vidlicovité, v každém 
ohledu stejné větve. Anatomické hospodářství vegetačního vrcholu jest však 
jistě jen podřízeného významu pro odhadování významu nově stvořených větví. 
Vždyť v nejbližším příbuzenstvu objevuje se vzrůst brzo jedinou buňkou, brzo 
celou skupinou, ano stává se tak mnohdy v témže rodu a druhu (Selaginella). 
Zvlášť pak dobře třeba míti na paměti, že nejprvnější vznik postranních 
větví nedá se vlastně někdy ani dokázati. Máme-li ku př. na hlavní prodlou¬ 
žené lodyze nějaké Selaginelly neb Lycopodia slabší a kratší větve postranní, 
upřel by každý v tom případě dichotomii, zvláště tehdy, jestliže ony postranní 
větve vznikly, vlastně řečeno, objevily se prvotně co hrboule daleko pod 
vrcholem hlavní osy. I v tomto případě může býti skryta pravá dichotomie, 
totiž může býti skryt tentýž princip dělení osy, jako tam, kde i v dospělých 
větvích a v jich vývinu dichotomii uznáváme. Můžeme totiž právem říci, že 
buď se vegetační vrchol rozdělil ve dva, ale jeden z nich v nečinnosti setrval 
a následkem toho ocitl se pod či na straně druhé rozdělené polovice 
a teprv později co postranní hrbol a větev oku stal se patrným, buď říci 
můžeme, že i tam není valného rozdílu od pravé dichotomie, kde nové vege¬ 
tační body vznikají buď vedle, buď něco níže od vegetačního bodu druhého. 
Z neurčitosti, jaká nám vzniká při odhadování pravé či nepravé dichotomie, 
béřeme-li za měřítko činnost vegetačního vrcholu, plyne nám spíše poučení, 
abychom dichotomii posuzovali pouze dle organii hotových. Dle toho jest lodyha 
dichotomicky rozdělena všude tam, kde máme dvě vidlicovité větve stejně se 
chovající, ať již vznikla jedna z nich níže vegetačního vrcholu a třeba i později 
po straně hlavní osy. Později uvidíme, že skutečně u cévnatých tajnosnubných 
pojem dichotomie jen v tomto smyslu dá se vyznačiti. Co příklad, jak ne¬ 
snadno pojem dichotomie v této skupině rostlin vystihnouti, jmenuji jen obecnou 
plavuň, Lycopodnim clavaium. Zde skutečně na prodloužené hlavní ose sedí 
postranní větve co ústroje poboční, monopodialně vzniklé. Autorové praví 
všeobecně o této rostlině, že rozvětvuje se monopodialně. Prohlédneme-li si 
však rostlinu tuto, shledáme, že ovšem vedlejší větve sedí na hlavní ose mono¬ 
podialně, ale na těchto pobočních větvích jeví se nám všechny přechody 
z monopodia do pravé dichotomie. A dělené plodní klasy jsou v stavu do¬ 
spělém i v zárodku vzornou dichotomií! Jest skoro nepochopitelné, že tato 
okolnost byla od autorů nepovšimnuta. Tolik zatím jako ukázka o nesprávnosti 
v pojímání dichotomie u naší skupiny rostlin, na příkladech lépe ještě bude 
vše objasněno. 
Druhá a ještě více popletenější udání nacházíme u autorů týkající se po¬ 
měru nově vzniklých větví k nejbližším listům. Jedni tvrdí, že děje se dělení 
os cévnatých tajnosnubných zcela bez ohledu na list mateřský, druzí snaží se 
všude i v nejtěžších případech převésti cévnaté tajnosnubné na vzor jevno- 
snubnýeh. Mají totiž větve vznikati v úžlabí listů a k těmto být zákonitě 
orientovány. Nikde ale není toto úžlabní vznikání patrné a proto, aby se vy¬ 
ložilo, nutno přijímati rozličná pošinutí z úžlabí, jakž jsem ve výše vzpome- 
814 
