9 
Jako kapradiny. tvoří hlavní větev nyní žijících cévnatých tajnosnubných 
na jedné straně, tak tvoří rovněž mocnou větev plavuňovité (Lycopodiaceae) 
na druhé straně. Hlavně dominujícími jsou tu známé rody Lycopodinm a Sela- 
ginella. V ohledu vegetativném, v dělení os, sestavování listů, vynikání kořenů 
opakuje se vše společně u obou těchto rodů, jež mají také mnoho druhů 
habituelně si podobných, takže generický rozdíl záleží jen na procesu roz¬ 
množovacím. 
Lístky plavuňovitých jsou celkem drobné, někdy velmi malé a úzké, a pak 
hustě u velkém počtu na lodyze rozestavené. Jsou-li velmi četně a hustě 
na lodyze, pak stávají v zřetelném spiralním postavení (Lycopodinm clavatmn, 
L. Selago a j.). Druhý způsob seřadění listů jest čtyrřadý. Tu pak jsou buď 
všechny 4 řady stejně vyvinuty, nebo jsou dvě složeny z listů větších a druhé 
dvě z listů menších — lodyha pak v tom případě jest zploštilá (obyčejné ku př. 
zahradní Selaginelly). Listy v čtyrřadém postavení jsou buď vesměs střídavé, 
nebo vstříčné v decussirovaných párech. Ale často se stává, že i na téže rost¬ 
lině párovité sestavení listů přechází do spiralního. Lycopodinm alpimim ku př. 
má listy na hlavních osách a na větvích plodných spiralně sestaveny, na po¬ 
bočných sterilních ale decussirované. 
S ohledem na postavení listů a rozvětvování os možno vytknouti násle¬ 
dující stálý zákon: osy rodil Lycopodinm a Selaginella rozdělují se vesměs 
dichotomicky; jsondi listy postaveny spiráluj není žádný list nijak orientován 
k dichotomii, jsou-li sestaveny v pravidelných 4 řadách, padne jeden list 
nahoře nebo druhý dole do roviny úhel dichotomie půlící; nikde nevyniká 
kterákoliv větev z úžlabí nějakého listu. 
U plavuňovitých provedena přírodou pravá dichotomie nej dokonaleji. 
Všude, kde vůbec větvení se děje, děje se tu tímto způsobem, jenže někdy 
vzrůstem silnějším jedné větve a slabším druhé nabývá ráz monopodia. Ano 
dichotomie tato přechází i na rozvětvování kořenů. 
Jestliže nebylo možno dokázati u kapradin a kořenoplodých, že poboční 
větve neb vůbec kterékoliv větve z úžlabí listu vyrůstají, tož tím nesnadněji 
bylo by dokazovati to u plavuňovitých. Zde v případech, kde množství lístků 
na tlusté ose vyrůstá, jako u Lycopodinm clavatmn , skutečně sedí kolem base 
vyrůstající větve poboční tolik lístků, že vůbec na nějaké orientování není po¬ 
myšlení. A tam, kde na ose málo listů ve čtyřech řadách, stojí zpravidla po¬ 
slední list mateční osy nad rovinou půlící úhel dichotomie (obr. 8. tab. I., 
obr. 5. tab. II.). 
Někde ( Lycopodinm Selago , Lyc. clavatum a j.) zdá se nám dichotomie 
mizeti, poněvadž máme před sebou hlavní osu a malé poboční větévky, které 
se zdají pod vrcholem vznikati. Ve skutečnosti ovšem zde máme monopodium, 
ale z přechodů ku příbuzným druhům, ano často na témže individuu (Lyco¬ 
podinm clavatum) z přechodů ku větévkám, které již správně dichotomicky se 
dělí, jsme oprávněni souditi, že dichotomie tu sice založena, ale neprovedena. 
Na vrcholu totiž zajisté již oddělil se druhý bod vegetační, ten ale mezi tím 
819 
