14 
pupence druhu Lycopodium Selago. V mládí jsou velmi malé, kulovité, vydu¬ 
tými širokými šupinami zaobalené (obr. 3.). Když osa b , která je nese a která 
tu od loňska zbyla, uhnívá a zmizí, jsou pupeny popsané svěží a počnou se 
k novému životu probouzeti. Pupen se zveličuje, utvoří množství mladých lístků 
a zároveň vyžene na zpodu mohutný kořen do země (obr. 4.). Když pak 
okolní čásť staré rostliny úplně vymizí, vyrůstá na mrtvole její z pupenu nové 
individuum. 
Z ohledu morfologického nemožno ovšem rozmnožovací pupeny druhů 
Lycopodium Selago a L. inundatum potahovati na vzorec dichotomie, neboť 
nerozvětvují starou osu a dělením z této nepovstávají. V podstatě jsou ovšem 
také osami pobočními k matečným, ale tvarem i životem vzaly na se úkol 
rozmnožovací dle obdoby hlízek a cibulek rostlin jevnosnubných. 
Z ostatních plavuňovitých ohledával jsem rod Psiloium. Tento ale chová 
se v každém ohledu v rozvětvování jako ku př. Lycopodium complanaturn. 
U rodu Isoctes jsem jako jiní pozorovatelé vůbec žádné větvení nenalezl. 
Rod Azolla ve vegetativném ohledu spíše podobá se plavuním než kořeno- 
plodným (nejméně rodu Salvinia!), kamž dle způsobu pohlavního rozmnožo¬ 
vání se klade. Má slabé vodorovné vzplývavé lodyžky, které se dělí vidličnatě. 
Na větvích sestaveny listy ve dvou řadách střídavě, ale listu nadvidličného tu 
není. Kořeny tvoří se ale pod vidlicí, jako u Selaginell. Ze by vznikala ně¬ 
která větev z úžlabí listu, nedá se dokázati. 
Skoro se lze domýšleti, že nyní žijící kořenoplodé tajnosnubné jsouce 
zbytkem zajisté za dávných dob geologických bohatě rozvětvené skupiny rodů, 
představují nám vlastně tři samostatné typy: 1. Salvinia , 2. Azolla, 3. Pilu- 
laria a Marsilia. Vegetativně znaky všech tří typů liší se převelice a pohlavní 
akt nejeví tolik podstatných rozdílů, aspoň ne tolik, aby nenalezlo se k nim 
spojitosti u rodů vyhynulých. Kdybychom dokonale znali všechny vyhynulé 
cévnaté tajnosnubné, jistě by nám význam jmenovaných tří typů stal se 
jasnějším. 
Třetím arcitypem cévnatých tajnosnubných jsou přesličky , jichž jediným 
posud žijícím zástupcem jest rod Equisetum. Uznati třeba, že rozmnožováním 
výtrusným a pohlavním přesličky nehrubě se liší od ostatních tajnosnubných, 
jmenovitě, vezmeme-li také ohled na formy vyhynulé. Mnohem větší rozdíl jest 
mezi přesličkami a ostatními cévnatými tajnosnubnými v znacích vegetativných. 
Stavba přesličky, tvar listů a rozvětvování nemají nic společného s typy 
ostatními. 
Hlavními body vegetativně charakteristiky přesliček jsou přeslenitost listů 
a monopodialní vzrůst a větvení. 
Rozvětvování nyní žijících přesliček děje se celkem u všech druhů dle 
stejných pravidel, takže tu nevalné rozmanitosti ani žádných odchylek od 
pravidel. Podzemní oddenky rozvětvují se často nepravidelně, nikoliv přeslenitě. 
Tak na příklad prohledněmež si podrobněji obecný druh Equisetum arvense. 
Oddenky zde jsou hluboko (až na 1 ?n) a daleko pod zemí rozlezlé, od¬ 
dálené pochvami malými a přitisklými posázené. Zpravidla bývají pokryty 
824 
