Lučebné theorie naší doby dají sice předvídati neznámé ještě sloučeniny, 
nevykazují však na jisto cestu, jíž lze jich dobyti. Experimentátoru lze po- 
stupovati jen dle známých mu analogií, které sice zhusta vedou k cíli, ne¬ 
zřídka však i selhávají, aniž by z theorie vysvítal důvod nezdaru. I když 
obmezíme se na reakce známé a dobře studované, nemůžeme z theorie běžné 
vyvoditi podmínky temperatury, tlaku a podobných vlivů, potřebných k usku¬ 
tečnění dané rovnice reakční. 
Snaženo tudíž docíliti obecně platných vět o průběhu lučebných reakcí 
úvahami z jiných oborů věd přírodních, a sice z nauky o teple. Známí 
thermochemikové, pánové J. Thomsen a Berthelot přišli k témuž názoru, jejž 
posléze jmenovaný považoval dokonce za »třetí větu mechanické theorie tepla« : 
oba mají za to, ze každá samočinná lučebná reakce vybavuje teplo, a naopak 
že reakce, která může teplo vybaviti, nastupuje samočinně. 
Známo, že k početí mnohých reakcí zapotřebí podnětu plamenem, jiskrou 
elektrickou a pod., načež reakce postupuje sama; i zoveme samočinnými všecky 
reakce, jež v postupu svém nejsou vázány na zevní vlivy, bez ohledu na to, 
zdali k početí jejich podobných vlivů potřebí či nikoli. 
Ač náhled shora uvedený o směru lučebných reakcí všeobecně uhájiti 
nelze, musíme přece přiznati, že skoro všecky intensivné samočinné reakce 
vybavují teplo. Zvláště platí to o všech reakcích kovů s prvky elektronega- 
tivnými, o slučování mnohých oxydů s vodou, o spalování uhlíku a jeho slou¬ 
čenin, dále o spalování vodíku, síry a fosforu. 
Za to jsou vzájemné rozklady solí skoro thermoneutrálné, a nezřídka též 
endothermické; ale intensivných samočinných reakcí lučebných, jež by jen při¬ 
bližně tolik tepla zabavovaly, jako jej prve jmenované vybavují, vůbec není. 
Vyjimky z hořeního pravidla, že samočinné reakce jsou exothermické, vzta¬ 
hují se vždy jen buď na reakce s nepatrnou výměnou energie, nebo na reakční 
rovnice, dle nichž by se vybavila značná energie, jež ale vzdor tomu samo¬ 
činně nenastupují. 
Vedle názoru toho stojí druhý, zakládající se na druhé větě mechanické 
theorie tepla. Již Clausius učil, že při každé lučebné reakci roste entropie , a na 
základě tom zbudována theorie, řešící s úspěchem i nejtěžší problémy, jako 
jsou zjevy dissociační, elektromotorická síla galvanických článků a podobné. 
873 
