-<^ 27 g>- 
A lapályok és csatornák megteltek (a hőség miatt) megposkadt 
vízzel, s már junius elején oly borzasztón dühöngött a sárga láz , hogy 
nem csak a várost, de egész Amerikát rémülésbe hozta. 
Ma még folyvást emelkedésben van, s első junius tói kezdve tegnap 
reggelig 12,475 ember halt meg benne a városban. Ki futhatott, futott, 
de persze a szegény bevándorlók nem mehettek , mert nem volt pénzük, 
s igy halomra haltak. 
Ma nagy lárma és kétségbeesés van a városban, már 5 nap óta nem 
találni sírásót, s igy a temetők telve vágynak temetetlen koporsók¬ 
kal ; a roppant hőség széthasgatta a koporsókat s meggőrbité a teteme¬ 
ket, mik aztán a koporsók födelét felemelték; s oly rémséges bűz van a 
temetők melletti városrészekben, hogy ezren és ezren az ottani lakók közül 
elhagyták házaikat, és az erdőben sátoroznak a Missziszippi túl partján. 
A városi hatóság 10 dollárt igér minden órai sirásásért, de senki- 
sem meri életét koczkáztatni. Jelenleg már a nemzetőrség rukkol ki 
ágyukkal, és erővel fognak négereket kényszeríteni sirt ásni és temetni. 
A tegnap óta meghalálozottak pedig (úgy ezentúl is valamennyien) 
elfognak égettetni. Épen imént voltam egy ily jelenet tanúja; a Piacé 
des Armes-en ugyan is 450 halott hányatott egy halomra; (asszonyok, 
gyerekek, férfiak, négerek, mulattok, zambóek , coolyk keverve). Azután 
lialzsir és folyó szurokkal leöntözték a halottrakást s igy meg gyujták! 
Borzasztó látvány volt a hátra maradott családtagok sikoltása és küz¬ 
dése, nem akarták engedni az égetést, de a katonaság töltött fegyverek 
és szuronyokkal gátolta őket! 
Egész nap minden piaczon roppant tüzek égnek; s a város minden 
részeiben szünet nélkül ágyúznak, minthogy az orvosi testület ezen mó¬ 
dot ajánlotta a levegő tisztítására. Csaknem minden ablak, ajtó és épü¬ 
let tömve van fekete lobogókkal; a templomok nyitvák, s a papok egész 
nap imádkoznak és énekelnek; az utczán alig látni egyebet mint halottas 
kocsikat és máglyákat! a jó Isten tudja, mi lesz még mind ebből! 
Mi magyarok valamennyien megkaptuk a betegséget, de csak kettő 
halt meg közülünk : Borjáthy Miklós Biharból és Pálfy Rudolf Tatából. 
Azonban aligha szegény Nemegyey barátunk is bele nem hal; épen most 
fekszik és már feketét hány két nap óta. Én meglehetős könnyen mász¬ 
tam ki belőle, csak 3 napig voltam magamon kívül, s a hányástól orvo¬ 
somnak sikerült megszabaditni. 
Itt lévén ezen a ponton, nem mulaszthatok el egy eseményt köz¬ 
leni édes anyámmal; noha ezt nem örömest teszem, mert szégyenlek ily 
gyalázatos eseményt magyarról Írni. 
