-<§ 16 &>- 
Utam egész idáig igen nehéz volt, és igen csodálatos, hogy meg 
nem betegedtem. Társaim átaljában sínlődtek, és igy kénytelen voltam 
parancsnoki ranggal egy személyben öszvérhajtó, szakács, viz- és fahordó 
lenni, s még ezen felül egy éjszakán keresztül őrt is kellett állanom; s 
mind ezen sanyaruságok, az úti por, a körülöttünk fekvő mocsárok kiáll- 
hatatlan büzű, s gyakran a szó teljes értelmében bennünket majdnem 
megfojtó kigőzölgései mellett is egészséges maradtam. 
Mint jó keresztények karácson napját egy nagy tó partján nyug- 
nappal ünnepeltük ; de a különben is szerény ünnepélyes örömhangula¬ 
tot estvefelé tökéletesen elnémitá a váratlanul meglepő nagy hideg, mire, 
derültségünk utolsó szikrája is kialudt. — Rögtönözött gunyhóínk bel¬ 
sejébe menekülénk , s tagjainkat a jég és hideg ellen pokróczokkal, és 
bivalybőrökkel védni iparkodtunk. 
Itt meg kell említenem egy kis eseményt: azon idő tájban, midőn 
szándékom volt Csehországból haza menni, Drezdában egy szép sált vet¬ 
tem, azzal Málinak meglepő kedves ajándékot nyújtandó; a helyett azon¬ 
ban hogy ezt haza vittem volna, Londonba vittem magammal. 
Itt már a haza térhetésre kevés reményem lévén, két mellényt csi¬ 
náltattam, ezek egyikét viseltem Angolhonban, s ünnepi mellényem volt 
Párisban, Rotterdám, Amsterdám, és Briisselben is. Ezen mellényemben 
léptem a hajóra, de az már ekkor végkép elviselve lévén — az Atlanti 
Óceánba vetettem. A másikat Amerikában viseltem, de a sok utazás 
viszontagságai ezt valami ezred vén zászlójához hasonlóvá tevék. Nem 
volt tíí, mely e szent ereklyét a pusztulástól megmenthesse; s most ma¬ 
gányban aCrifty tó fenekén nyukszik, mig testvére az Atlanti Óce¬ 
ánban úszkál, ha valamely hal el nem nyelte. így mind a kettő azon 
sorsra jutott, melyre e földön minden szépnek jutnia kell. 
Még is különös! hogy gondolhattam volna Drezdában, hogy a czél 
és végzet közt oly iszonyú külömbség következzék be, miszerint a he¬ 
lyett, hogy a sál Máli nyakát ékesítse — a csörgő kígyók fészke és 
tengeri halak eledele lett, miután alattuk annyi sulyós napokon keresz¬ 
tül szívemet dobogni hallottam és éreztem. 
Én azonban igen elcsapongtam, s könnyen még a selyem bogarak 
eredetéhez is elcsapongok, melyek ez említett sál szálait szőtték, azért 
csak visszatérek utazásomhoz, melyről prózailag beszélhetek. 
27-én estve utunkat folytattuk éjszak-nyugot felé, és hosszú vona¬ 
lon keresztül semmi füvet, s csekély vizet találtunk. Öszvéreink, melyek 
a rósz vizekből igen sokat ittak — megbetegedtek, egy estve hatan egy¬ 
szerre. 
