Mikor lovamról leszállva a kantárszijjal karomon előre vonultam, 
már számos indián letelepülve volt a sir nehéz, s mesterségesen felczi- 
czomázott oszlopain. Tekintetük, egész lényük oly félre magyarázhatlan 
Xonkó Mely sírja. 
jeleit mutatá a nagy fájdalom- és veszteségnek, hogy ragályként hatott 
reánk is, s a halotti csend közepén kalapomat leemelve, társaimhoz egy 
a hely és tárgyhoz alkalmazott beszédet tartva, csaknem önkénytelen 
térdre borultunk s imát mondtunk a halott nyugalmára, s nemzetsége 
boldoglétére.... Ügy látszik, az indiánok tökéletesen értették ha nem is 
szavaink jelentőségét, legalább jó indulatink kitörését, mert nyakunkba 
borultak, s kezeinket rázák, s ének hangon ismétlék : „Sósam kuja, sósam 
kuja, kévét_ (Jó barátok, jó barátok vagytok, köszönjük). 
Julius 29-én. Átlátván, hogy tovább ezen folyó mentében sze¬ 
kereinkkel nem haladhatunk, elhatároztam , karavánomat Hammond ba¬ 
rátom parancsnoksága alatt hátra hagyni, s magamhoz véve egy indiánt, 
tiz jól fegyverzett legényt Harling társaságában előre nyomulni s a folyót 
felfelé egész forrásáig követni. 
