-=gi 123 
alkalmat, lopjon el a mit lehet, s legjobb lovunkra kuporodva szökjék 
vissza az ő atyafiságos kebelökbe. 
Aug. 2G-án. Ma éjjel ökreink elszéledtek s utoljára magam is 
kénytelen valék Johnnal s két delaware társával keresésökre indulni. 
Végre sűrű ligetben mintegy mfldnyi távolságban rájok akadtunk. Azért 
ma csak későn kelhettünk útra, s miután vagy 14 mfldet haladtunk vala, 
a Wildhorse creek egyik ága mellett, melyet „Rába-forknak“ neveztem, 
tanyára szálltunk. Utunk magas területen vitt, mely mindenütt egyenes 
és járható volt. Számos bivalycsapásra találtunk, de magokat az állato¬ 
kat nem láttuk, pedig szeretnénk velők megmérkőzni. Estve felé, midőn 
barmainkat a legelőre kivertük s kényelmes nyugalomra készültünk, 
egyik vadászunk hozzánk rohant azon hírrel, hogy ép a perczben egy 
párduczot látott a patakon átkelni s felénk tartani. E hir, el lehet kép¬ 
zelni, nagy mozgalmat idézett elő nyugalomra kelt tanyánkon. Egy pil¬ 
lanat alatt mindenki talpon volt, puskát ragadott kezébe, s valamennyi 
kutyáink kíséretében egy általános rohamra keltünk, a delaware által ki¬ 
jelölt hely felé. Oda érkezvén, a homokon hagyott vizes nyomokbul láttuk, 
hogy a párducz csakugyan nem régen erre járt s még messze nem lehet. 
Legott ráuszítok kutyáinkat a nyomra s minden kitelhető módon, utol¬ 
jára veréssel is rá akartuk bírni, hogy a vad után törjenek. De minden 
törekvésünk eredmény nélkül volt, kutyáink nem hogy harczias szelle¬ 
münkben osztozva a nyom után indultak volna, inkább haza akartak 
szökni, mihelyt orraik a nyomok szagával találkoztak. Épen midőn kí¬ 
sérleteink meghiúsultán már búsulni kezdénk, John egy öreg medvefogó 
kutyával érkezett meg, mely, noha a rokkantak névsorozatán állott, alig 
hogy a nyomokat megszaglalá, tompa orrát fölemelte, torkán hosszú siral¬ 
mas hangot bocsáta ki s azután a nyomokat követve neki rohant. Vité¬ 
zül a sűrűségbe rontott, valamennyi kntyáink által követve, melyek most 
minden bátorságukat és bizalmokat ismét visszanyerték; nyomban mi is 
utánuk nyomultunk hallatlan ordítással és kiabálással, mindenki első 
akarta a párduczot látni. A kutyák nemsokára fölverték ő kémét s né¬ 
hányszor körülkergetvén a sűrűségben, utoljára magas nyárfára szoriták 
őt. Szerencsémre kissé megelőztem társaimat; rádurrantám puskámat, 
mire rögtön lezuhant a fáról. A kutyák legott körülfogták, s megmegér¬ 
kező társaim egymás után még számos golyóval üdvözlék. A párducz va¬ 
lóban gyönyörű állat volt, 9' 10" hosszú s aránylag magas. Bőrét leg¬ 
ott kikészíttettem számomra, s az most tábori székemet ékesíti, mely- 
lyen a „Rába“ partján naplómat Írva legalább gondolataimat önökkel 
közlöm. 
