-<© 157 
Sok hegyi patakok és apró, de sebes folyók lévén útközben, szám¬ 
talan hid építése volt szükséges a vonalon. Az esős évszakban a vízelem 
a hegyekről lemosván az útra az anyagokat, mulhatlanul szükséggé vált, 
hogy folyvást fogadott munkások legyenek jelen a vonalon, kik az utat 
jó karbau tartsák. E czélból minden 10 mértföldre egy depotja van a 
vasúttársaságnak, hivatalnokok, felügyelők, s állandóan felfogadott kéz¬ 
művesek és napszámosokkal, kik örökösen tatarozzák a vasutat, úgy 
szólván éjjel nappal. 
Ezen depótok azonban a civilizatiot is tetemesen előmozdították, 
mert mindegyik körül máris város emelkedett, hova öszpontosul az egész 
vidék termését eladni, vagy munkájával jóllétre vergődni, s igy kétség¬ 
kívül, kevés évek múlva az egész vasútvonal hosszán a civilizatio fog 
meggyökeredzeni a majmok és papagályok helyébe, melyek alkalma¬ 
sint már gyanítják ezen bekövetkezendő eseményt, mert a mint a moz¬ 
dony előhalad, jobbról balról oly pokoli zajt ütnek, hogy alig lehet egy¬ 
más szavát érteni a kocsikban. 
Megtörténik néha az is, hogy narancsokkal és czitromokkal becsü¬ 
letesen attakirozzák a mozdonyt, a mint tova halad. Ilyenkor azon¬ 
ban egyik vagy másik utas a revolutionáriusok közé egy pisztolyt 
szokott eldurrantani s őkemék, igen okosan, hátat fordítanak, s fut¬ 
nak a merre futhatnak. 
A növény életet leírni vagy lerajzolni, mely ezen tropicus ég alatt 
elterül, emberi hatalom körén túl esik. Mennyit olvastam életemben Dél- 
Amerikáról, hány mester kéz ecsetét láttam életemben, s most midőn a 
szerencse különös kedvezménye természetben engedte azokat láthat¬ 
nom, mosolyogva s szánalommal emlékeztem vissza még Humboldt, és 
Velasquesre is! — Itt áttörhetlen rengetegek repkényekkel úgy ösz- 
ve fonvák, hogy nincs kopó a világon, mely csak néhány rőfnyire is bele 
törhessen. Amott óriási bérezek, melyek 10—12 ezer lábra a legfan¬ 
tasztikusabb alakokban ég felé nyúlnak; ott ismét tavak ; robogó pata¬ 
kok, s mély mahagony erdőségek. 
Aztán az ezer és ezer fa és repkény, és virág nemek közt egyetlen, 
de egyetlen egy sincs, mellyel valaha találkoztunk; minden új, szépség- 
és nagyszerűségben minden álmot felülmúl; 150 láb magas sárga, piros, 
és kék kelylies oleánderek ; aztán a magnóliák roppant fehér virágaik¬ 
kal ; száz és száz féle, égbe nyúló pálmák különféle gyümölcseikkel gör- 
bedésig terhelve, mindezek oly gyönyörű színezetet adnak a vad regé¬ 
nyes tájképnek, hogy reá vissza emlékezni tudunk, de leírni, vagy elbe¬ 
szélni képtelenek vagyunk. Épen úgy, mint képtelenek vagyunk mások- 
