59 
uht helt liten, ansichtet war helt swartbrunt af rok, ogonen bruna, 
lysandes, ogonbrynen swarta, haret helt bekswart och omkring huf- 
wudet nedslaget, har pa satt en rod, piat myssa, kiortelen war gra 
och i brostet, som sag uht likt grodo skin, hangde langa, slankande, 
bruna pattar, men messing mallior stodo omkring. Omkring sinus 
hade [hon] en gorel, pa fottren kangor. Jag blef radd af hennes 
forsta askodande. 
Sialfwa furian talar doch till mig med weksamhet och med- 
ymkan: 
»0 du stackars karl, hwar for en swar odets hwilkor har drifwit 
dig hit, [dit] ingen for wagat sig, jag har annu eij sedt framat? Du 
stackars karl, hur har du komit hit alr hwar will tu? Ser tu hwad 
for boningar wij hafwom, ser tu med hwad f5r moda wij kunnom 
koma till kyrkian?» 
Jag fragade henne wag att komma nagon wart, antingen fram 
alr tillbakas, doch eij den jag kommit dit. »Naij, du karl, du maste 
tillbakas sama wag du kom, ingen anor wag gifwes; den slipper du 
intet. Eij haller ar dig moglig ga widare, ty aen flodar ait for 
starkt; af oss far tu ingen hialp till din resa, ty min man ar siuk, 
som dig skulle mottaga, utan kan du koma till nasta granne, som 
ligger i mihi har fran, kanske (: dar du finner honom igen :) han hialper 
tig, men jag tror dett ar aldeles fafangt». 
Jag fragade, huru langt det war till Sorsele. — »Dett wete wij 
eij», swarade hon, »doch komer du eij tijt fore 7 dagar har affter i 
detta foret, sade min man.» 
Jag, som redan kande mig siuk af sa stor strapsering, genom 
markor helt manga och langa, genom mina egna sakers barande, ty 
lappen bar baten, genom natwakande, genom dett jag intet fat nagon 
kokad mat pa nagon tijd, genom mycket watndrickande; ty annat 
an fisk (offta full med matskar och osaltad) och watn gafs eij till 
uppehalle. Jag hade forgats, dar icke prastmor gifwit mig ett 
stycke specke renkot med mig, dett doch for min mage utan brod 
war mycket ondt och gik bort osmalt. Jag onskade da an en gang 
raka folle, att fa ata supesmat och wagade icke, som laxen, springa 
upp aht floden till min totala ruin. Jag fragade, om hon hade na¬ 
gon mat for mig? »Neij, utan tu will hafwa fisk.» Jag sag pa den 
farska fisken, som war full med matsk i munnen, hkn mattade mig 
af blotta paseendet, men styrkte eij. Jag fragade affter reentunga, 
hkn de plaga torka och sallia, hkn for sin behageliga fetma nog af 
fornama sestimeras. Neij, swarades; an renost? »Ja, men eij pa 1 
mihi nar». Om jag hade honom, fingo jag kiopa? »Intet will jag»> 
