108 
Ma^oreut. 
den treclic Stribes Punktrække er svag, den ottendes Gruberække meget dyb. Dæk¬ 
vingernes Farve er et dybt og reent Sortebruunt, den forreste Trediedeels et dyid, 
bagtil ikke skarpt bcgrændset Rustrodt. Benene dybt og klart rustgule, Bugen sorte- 
bruun med rustbruun Rod. — Hele Legemet beklædt med et flint, liggende, stærkt 
silkeglindsende klart rodguult Ilaarlag, som dog kun bemærkes, naar Overfladen be¬ 
tragtes under Lupen i skraa Retning forfra bagtil. 
Den er een af de sjeldneste Arter, som kun liar hjemme i det nordlige 
Europa og paa det sydliges liiije Bjergkjeder. Jeg fandt i Juni Maaned el enkelt 
Individ i Flyvesandet ved Landsbyen Klitmiillcr i Thy, tæt ved Vesterhavet. 
Majorens. 
Tab. III, Tig. D, n - o. 
A/osoret« (Ziegler) Dej. — Harpalus p. Gjll. — Badislcr p. Creulr. — TrecAHS p. Sturm. 
Menliim dente medio nullo. Ligula apke iruncata, paragiossis membrancis 
eam longe superanlibus. Palpi arliculo ultimo subcylindrico apke truncato. J’arsé 
artkulis'in tegr is: ungviculis simplkihus. 
Ingen Hageland. Tungens Spidse lige afskaaren: Bitungerne kudagtige, bety¬ 
deligt længere end Tungen. Palpernes Endeled valseformigt 7ned smallere Ender 
og afskaaren Spidse. Fodleddcne hele: Kloerne hele. 
Slægtsnavnet synes deriveret af Verbet p.aaaop.at eller [j.affffaop.ai, furlærer, opsliiger. 
Frankrigs nyere, sædvaiiligcn kun lidet skarptscende Systematikere anviste 
denne Slægt Plads snart i Trechinernes snart i Ptcrostichincrnes (Feronicrnes) 
Gniiipe, og Sturm, skullet af den ringe Legomsstorrelse og (lade Form, forbandt 
den endogsaa med Slægten Trechus. Fortjenesten af at have paaviist dens rette 
Affiniteter skyldes den udmærket grundige Dr. Erichson i Berlin, som i sin 
jireussiske Fauna (I, 25) forstegang henforte den til nærværende Gruppe: en Plads, 
som aldeles retfærdiggjores af Tungens fuldstændige Sammenvoxiiing med Bi tangerne. 
Karakteristisk for Masoreus er ogsaa de sidstnævnte Organers (^o) forlæn¬ 
gede og smalle Form: de strække sig med deres tilspidsede Ender saa langt 
frem fra Tungens Sider, at deres Spidse næsten ligger i lige Linie med Spidsen 
af Tungepalpernes andet Led; Tungen (o) selv er bred og af haard hornagtig 
Textur, som bliver saameget mere iojnefaldende i SarnuiQnlignlug med de hliide 
Bitunger; dens Ende er fuldkomment lige afskaaren. Begge Palpepars Eiideled 
frembyde næsten samme Form som hos Cymindis; Kjæbepalperne (n) komme 
ogsaa deri overeens med den sidstnævnte Slægts, at det korte næstyderste kfSlIo- 
forrnige Led saa ta't slutter sig til Endeleddet, at det ved en overfladisk Betragt¬ 
ning synes at udgjiire eet Stykke med dette. Hagens (o) Sideflige ere udentil 
stærkt tilrundede: Bugten er dyb og bred med næsten lodrette Siderande. 
Antennerne ere traadforrnige og saa lange som Hoved og torryg tilsamnicn- 
tagne. Med Undtagelse af det lidt stiirre valseformige Skaft og det ubetydeligt 
kortere Vendelcd ere alle de ovrige Led af samme Storrelse indbyrdes og lige¬ 
som det sidstnævnte omvendt kegleformige; da imidlertid Svoben er lidt sammen¬ 
trykket, synes Antennerne at tiltage i Tykkelse udefter, naar de betragtes fra Siden. 
