Brndycellus. 
157 
og tyndere (næsten valseformigt) end hos Stenolophus og Endeleddet forsynet 
ined Borster paa den udvendige Side. 
Antennerne ere lidt længere end Hoved og Forryg tilsainmentagne. — For¬ 
resten afvige de ovrige Organer kun lidet fra Slægten Harpalus; Forryggen er 
stedse smallere ved Roden end fortil; Dækvingerne ere stribede, mere end dob¬ 
belt saa lange som liiin og Udsnittet ovenfor deres Spidse næsten forsvundet; 
Skuldrene rage stedse frem udenfor Forrj'ggen, Benene ere let byggede, Skin¬ 
nebenene liniedannede, valseformige, glatte, de fire bageste, de forrestes indven¬ 
dige Side og Fodderne tiint og tæt behaarode, men uden stærke Sidetorne; 
Sporerne ere fine og spidse. — Af Hannens FOdder er kun forste Par (o) udvidet: 
forste Led er bredt, kort og næsten firkantet med noget smallere Uod, de to 
fdfgonde trekantede med indbugtede Spidser, det fjerde dybt klOftct for Inscr- 
tionen af Kloleddet; Saalernes Beklædning er af samme Beskalfenhed som hos 
de to foregaaende Slægter. 
Bradycollerne ere smaa Karaber, sædvanligt langt under MiddelstOrrelse, 
som temmeligt ligne den foregaaende Slægts Arter, men som ere mere hvælvede; 
de have ofte en udbredt og tæt Punktur samt tynd Haarbeklædning, især paa 
Dækvingerne. Deres Farver ere rddgule og smudsigt gule. Tegningen, som 
oftest indtager Forryggens og Yingedækkernes Midte i Form af store Pletter, 
sort eller sortebruun. Benene ere stedse blegt farvede. De opholde sig lige¬ 
som de fleste andre Harpaliner fornemmeligen paa sandede Marker og have især 
hjemme i Europa og Nordamerika. 
1. BRADYCELLUS PUBESCENS. 
Punetatissimus pubescens fcrrwjineiis^ plerumqve piccomaculalus: pronolu angtt- 
lis ba.ieos rcctis. 
Tæt punkteret, fimthaaret, rustfarvet, sædvanligt med begsorte Pletter: For- 
rgggen med skarpe Baghjorner. — 2| • 3^ Lin. 
SVNON. Pnyk. Fn. Sv. I, 124, 36. — Carabus pubescens. 
Schlinh. Syn. Ins. I, 190, 119. 
Gyll. Ins. Sv. Il, 109, 26. — Harpalus pubescens. 
Dej. Spcc. IV, 236, 39. — 
Afbild.n. Ahrens Fn. Ins. Europ. IX, Tab. 3. — 
Slægtens storste og meget udmærkede Art. Giindsende smudsigt rustguul og 
tyndt besat raed korte guulgraae liaar, som blive tydeligst paa Dækvingerne; med 
Hensyn til den hdjst ubestandige Tegning henvises til hvad derom under Varieteterne 
nedenfor er sagt. — Hovedet er af lidt stdrre La-ngde end Brede og ovenpaa fladt 
hvælvet med dybe aflange Pandegruber og middelstore, noget fremragende Ojne: 
hele Oversiden er grovt punkteret, enkelt paa Ansigtets Midte, tæt paa Mundskjoldct, 
langs med OJnene og i Tindingerne; Struben er glat. — Med Undtagelse af Bag¬ 
brystets Midte er hele Bryststykket dybt punkteret, dog ikke meget tæt og noget 
mindre grovt end Hovedet; Forryggen er hjertedannet og af meget stdrre Brede end 
Laiiigdc: den forreste Rand er kun svagt indbugtet, Forhjdrnerne dybt nedbfijede, 
stærkt hvælvede og næsten retvinklede med skarpe Spidser; Siderne ere fortil stærkt 
