254 
Anrhnmrnu!!. 
brune. — De smaa Pandegruber ere sædvanligen fortil temmeligt dybe. — Forryg¬ 
gen er næsten umærkeligt bredere end lang: Spidsen er kun svagt indbugtet, For- 
hjdmerne noget fremtrukne, middelinaadigt nedbøjede, (ladt hvælvede, spidsvinklede 
og temmeligt skarpe; Siderne ere svagt tilrundedc og fra Alidten af stærkere kon¬ 
vergerende bagefter end fortil, Roden saaledes endeel smallere end Midten; de stump¬ 
vinklede Baghjorner ere mindre bredt afrundede end hos de to foregaaende Arter; 
den bageste Rand' er ret. Siderandene ere smalt kantede og lidt opadbojede, Rod- 
giuberne aflange, glatte og middeldybe eller svage; Skiven er meget (ladt hvælvet, 
glat, med meget fiin Rende og sædvanligen svage eller udslettede maanedannede 
Indtryk. — Dækvingerne ere meget (ladt hvælvede, tre Gange saa lange som For- 
ryggen, og over de stærkt fremragende bredt afrundede Skuldre næsten dobbelt saa 
brede som dennes Rod, hvilken Brede de paa Grund af de svagt tilrundede og bag¬ 
til let divergerende Sider efterhaanden lidt forøge indtil tæt ovenfor Spidsen, hvor 
de ere dobbelt saa brede som Forryggens Midte: de bageste Sømhjørner ere næsten 
retvinklede og temmeligt skarpe, Udsnittene middcidybe, svage eller aldeles udslettede. 
Striberne ere særdeles fine og glatte, med aldeles (lade Mellemrum: den anden og 
tredies indstukne Punkter ere temmeligt tydelige; den ottendes Gruberække er sam¬ 
menflydende ved begge Ender, afbrudt eller enkelt i Midten, og forholdsviis tem¬ 
meligt dyb. 
Man træffer den i Skove overalt i Danmark, men den er ikke ganske al¬ 
mindelig. Udbredt især i det tempererede og kolde Europa og i Nordasien. 
13. ANCHOJIENUS PELIDNUS. 
JSigro-piceus, pronoto aeqvali: coleopteris fusco-piceis; pedibus piceo-rufis. 
Begsort, Forryggen af ligeslor Længde og Brede: Dækvingerne begbrunc: Be¬ 
nene begrode. — 21-33 Lin. 
SynON. Payk. Til. Sv. I, 1.34, 43. — Carabus pelidnus. 
Gyll. Iiis. Sv. II, l-W, .08; IV, 148, 58. — Uarpalus pelidnus. 
Dej. Spcc. 111, 160, .38. — Agonum puelhim. 
I.acord. Fn. Ent. Par. I, 215, 14. — Agonum longicoUe. 
Erichs. Kiif. M. Ur. I, 117, 21. — Anchomenus pelidnus. 
De foregaaende Arter meget nærstaaende, men større, og Forryggen mere allang 
samt nøjagtige!! saa bred over Midten som den er lang. Oversiden er ikke uden 
Bronceskær; Benene ere mere rødlige end bos den foregaaende Art, Ante!inerne og 
Mu!iddelene begbrune, de førstes Skaft sædvanligen smudsigt begrødt; Dækvinger!!!? 
ere i Regelen mere brune end Forrygge!!, men aldrig saa lyse som hos de!! fore¬ 
gaaende Art: deres Sidedækker have sædvanligen samme Farve som Bene!!e. — 
Ansigtet er betydeligt mere hvælvet ei!d hos de øvrige Arter af deni!e Gruppe, 
Pandegruberne middeldybe og ujevne. — Forryggens Spidse er let i!idbugtet. For¬ 
hjørnerne næsten aldeles ikke fremtrukne, temmeligt nedbøjede, middelhvælvede, 
skarpe og næsten retvi!!klcde; Sidenie ere svagt tilrundede og fra foran Midten af 
stærkere ko!ivergerende bagtil, hvorved Roden bliver meget smallere; de stump¬ 
vinklede Baghjørner ere afrundede som hos den foregaae!i(ie Art, den bagestc Rai!d 
ret; Siderandene ere f!i!it ka!!tede og ikke opadbøjede, Rodgrubenie stedse saagodt 
