Dylisci. 
mi 
(let nedad; en Stilling, hvis Nodvendighed skyldes lignende Aarsager som 
hos de fuldkomne Insekter, De to Halegrifler anvendes deels under Svora- 
ningen, deels gjore de Bagkroppens Spidse lettere, deels udfore deres Cilier 
den samme Forretning under Respirationen som Behaaringen paa Bagkrop¬ 
pens sidste Uygled hos de fuldkomne Insekter. 
En Sammenvirkning af fire forskjellige Forhold betinge de fuldkomne 
Dvtiscers Svumning: Respirationens Mængde og Form, Modstanden af det 
omgivende Element, hele Kroppens Bygning i Almindelighed og Bagbenenes 
i Særdeleshed. 
Spccifisk allerede lettere end Vandet bliver Legemet det i en endnu 
hbjere Grad ved Mængden af den Luft, det indeslulter. Dyret kan derfor 
i Regelen ikke holde sig under Vandet uden at fæste sig til en tung Gjen- 
stand, hvilket det deels gjor med de forreste Been, Hannerne desuden ofte 
med deres Sugeskiver, deels og hellere, fordi det er uden Anstrængelse, ved 
at svumme ind under Gjenstanden og stbtte sig imod den, saafremt dens 
Form tillader en saadan Stilling: eller, om det gaaer an, ved mekanisk at 
hage sig fast til den med Forkloerne, og saaledes lægge sig for Anker. 
Der maa imidlertid endnu gives en anden, ikke af ydre Forhold, men kun 
af deres egen Villie afhiengig, hemmelig og uopdaget Maade, hvorpaa Dy- 
tiscerne kunne holde sig under Vandet; thi man seer dem undertiden, skjondt 
sjeldent, at hvile frit i dets Midte, Saasnart denne hemmelige Kraft allader 
og de slippe den Gjenstand, hvorved de holde sig, stige de langsomt op til 
Overlladen. Men da Bagkroppen baade udgjor den stbrre og Hadere Halv- 
deel af deres Legeme, tillige indeholder flere Tracheer, derfor en stbrre 
Luftmængde, og saaledes er meget lettere end den forreste Deel, som i alle 
de nævnte Henseender staaer tilbage, kommer Tyngdepunktet til at ligge foran 
Midten og holdes stadigt der, fordi Dyret stedse fbrer Bagbenene saa langt 
fremad som muligt, naar det ikke svbmmer. Stillingen bliver altsaa skjæv. 
Ryggen af Kroppens Længdeaxe kommer til at danne en spids Vinkel mod 
Vandets Overflade, Hovedet med sine stedse vidt udstrakte Antenner og 
Palper kommer nedad. Bagenden opad, og alene den i Berbrelse med Luften. 
Saasnart dette er skeet, det sidste Rygled er fremskudt og Dækvingerne 
hævede lidt, Ibber Vandet strax af den silkeagtige Ilaatbekhædning paa 
Bagkroppens Spidse og Respirationen gaaer for sig; Dyret ligger gjerne 
forst stille i nogen Tid og aander, naturligviis kun igjennem Bagkroppens 
og Bagryggens Aandehuller, hvorpaa det fasislutter saamegeu Luft, der kan 
rummes under Dækvingerne, og farer dermed ned i Dybet. 
