Hyphydrus. 
4^ 
tredie Pars Sporer meget stærke, de iivrige meget svage. 1 de forreste Fodder 
(s) ere de to fdrste Lod trekantede med let buede Sider og let indbugtede 
Spidser, det tredie omvendt ægdannet med et meget lille Indsnit i Enden, hvori 
det særdeles lille fjerde Led er skjult; Kloleddet er overordenligt lille. Kloerne 
yderst smaa og fine. Bagfodderne ere stærke og meget sarnmenlrykkede; af 
deres Kloer (^v) er den indvendige mere end sex Gange stOrre end den ud¬ 
vendige. 
Hunnens Overside har mat Silkeglands, Hannens stærk Giands og grov 
Punktur. Desuden ere hos den sidste ForfOdderne lidt mere udvidede ligesom 
af deres Kloer (u) den udvendige er lidt bredere og kortere end don indvendige. 
Arterne ere langt færre end den foregaaonde Slægts; i det nordligere Eu¬ 
ropa forekommer kun den nedenfor beskrevne. 
1. HYPHYDRUS OVATUS. 
Tab. xrn, Fig. C. 
Ferrugineus, colcopteris fuscis, limbo ferrugineo. 
Rustfdd .1 Dækvingerne brune med rustrbd SidesSm. — 2\ Lin. 
Hunnen: 
Linn. Fn. Sv. n. 2282. — Dytisais ovatus. 
Linn. Syst. Nat. II, 166, 16. — Dytiscus ferrugineus. 
De Gcer Mém. IV, 402, 9. Tab. 1.5, Fig. 17-20. — Dytiscus sphaericus, 
Fabr. Sysl. EIcuth. I, 2)6, 2. — Bydrachna gibba. 
Latr. Gen. I, 2SH, 2. — Hyphydrus ferrugineus. 
Schonh. Syn. Ins. II, 28, 1. — JJyphydrus gibbus. 
Gylt. Ins. Sv. I, 517, 1. — 
Hannen: 
Ulig. Kiif. Preuss. I, 271, 32. — Dytiscus ovalis. 
Fabr. Syst. Eleuth. I, 256, 3. — Dydrachna ovalis. 
Schonh. Syn. Ins. II, 29, 2. — Hyphydrus ovalis. 
Gyll. Ins. Sv. I, 518, 2. — 
Han og Hun: 
ftliill. Z. D. Prodr. 72, 777. — Dytiscus grossus. 
Pay Fn. Sv. I, 234, 47. — Dytiscus ovatus. 
Duft. Fn. Austr. I, 287, 1. — Hydrachna ovata. 
Sturm I). Fn. Ins. IX, 90, 1. Tab. CCXIII. — Hyphydrus ovatus. 
Brcden udgjor to Trediedele af Længden; Dækvingernes lysebrune Farve over¬ 
lader en bred, ubestemt bugtet og ubestemt begræiidset, Siderand til den smudsigt 
rustriide Grundfarve. — Forryggen er to Gange bredere end lang, dens Siders 
svage Runding fortsat ud i Eet med Dækvingernes stærke Bue, dog saaledes, at 
Dyrets stdrste Brede hos Hannen falder lidt foran deres Midte, men hos Hunnen 
netop over denne, hvoraf fiilger, at Dækvingerne blive bagtil lidt stumpere tilspidsede 
hos den sidste: det es Sider ere hos begge Kjdn bdjede nedad og indad, saaledes at 
deres Tverrunding umiddelbart gaaer over i Undersidens hoje og noget spidse Hvæl¬ 
ving; den indslaaedc Rand har en bred og Ilad, bagtil efterhaanden smallere Kant. 
— Oversidens Længdehvælving er stærkest paa den bageste Halvdeel, falder altsaa 
her mere af, og er lidt iudhulet ved Dækvingernes Spidse. — Ilos den giindsende 
