418 
JÁVORRA SÁNDOR 
lyozhatják meg a túlságos transpiratiót a haplotricha-fajok többé-kevésbbé 
elálló szőrözeténél. Ezt látszik támogatni az a körülmény, hogy a ty- 
piknsan kifejlődött asterotricha-fajok mind a mediterrán flóraterületre 
esnek, míg a középeurópai flóraterület kevés számú Onosm a-jának leg¬ 
nagyobb része, tehát a már kevésbbé száraz talaj és éghajlati viszonyok 
között élő fajok, mind haplotricha vagy heterotricha csoportbeliek, 
másrészt az e csoportbeli mediterrán fajok rendesen jóval sűrűbb mez¬ 
zel bírnak a középeurópai terület fajainál. Az összes fajok epidermisé- 
nek alkotása (vastag cuticula, egyenes oldalfalak), a levél mesophylljé- 
nek az isolaterális szerkezet felé való közeledése, a szőrös palisad- és 
szivacsgarenchyma-réteg, a vastag és szoros farostgyűrű stb. szintén a 
genus xerophil jellemének kifejezői. 
Az összes Onosma -fajok elterjedése a középeurópai, mediterrán 
és közép-ázsiai flóraterületeket s a subarktikus Ázsia déli vidékeit (Altáj) 
öleli fel. A fajok zöme a mediterrán területre, leginkább a kis-ázsiai 
provincziára esik; a középeurópai fajok, az 0. simplicissimum elterjedési 
körét kivéve, mind e területnek déli részére szorítkoznak. A legészakibb 
határ, a melyet a haplotricha-fajok elérnek, Oroszországban Perm vi¬ 
déke, tehát az 58-ik szélességi fok (0. simplicissimum), Európa nyugati 
részén pedig Mainz vidéke és feljebb Nassau és Hessen, tehát az 51 -ik 
szélességi fok (0. arenarium ); ugyaneddig megy Ázsiában az Altáj 
hegységben az 0. simplicissimum és Gmelini is. Az elterjedés déli 
határa Afrika északi partvidéke, Palesztina és Kelet-India nyugati része. 
A magassági elterjedés a középeurópai flóraterületen csakis az ala¬ 
csonyabb dombvidékre és homokos mezőkre szorítkozik, míg dél felé 
menve, a nyugati részen 1800 m. (Pyreneus ok# az Abruzzokban 1200 m. 
magasságig megy fel, Kis-Ázsiában pedig több, csak a havasi régióra, 
tehát 2—3000 m. magasságra szorítkozó faj terem. 
Talán a hasonló ökológiai viszonyok is befolyással lehetnek ama 
körülményre, hogy legalább a középeurópai flóraterület fajainál a rokon 
fajok oly kevés és apró jellemvonásban térnek el egymástól és az egyes 
fajcsoportok oly sokféle változatban és szinte észrevétlenül mennek át 
egymásba, hogy rendszertani helyzetüknek élesebb körülhatárolása szinte 
lehetetlen; ehhez járul még, hogy alig 1—2 fajnak van tágabb elter¬ 
jedési köre, valamennyi úgyszólván helyi, geográfiái fajt alkot s elter¬ 
jedésének határán többnyire egy hozzá igen közel álló rokon fajnak 
engedi át helyét. Ezek a körülmények okozhatták az egyes rokon fajok 
oly zavaros és ellentmondó értelmezését. 
A hazai fajok közül legnagyobb elterjedésköre van az 0. arena- 
rmm-nak, mely a nagy Alföldre s az azt szegélyező alacsonyabb domb¬ 
vidékre (Tokaj, Gyöngyös, Nyitra, Balaton vidéke, nyugati határszéli 
