A HELIX ARBUSTORUM HÍM CSÍRASEJTJÉNEK FEJLŐDÉSE. 
279 
A két állatcsoport petéjének fejlődésében mutatkozó nagy megegyezés, 
mondja Popoff, csak azt bizonyítja, hogy a hasonló körülmények a 
fejlődés módját rendszertanilag oly távol eső állatokban is hasonlóvá 
tehetik. 
Ez a magyarázat a Helix arbustorum-ra, természetesen nem alkal¬ 
mazható. Hiszen a magyarázat alapját alkotó jelenségnek, nevezetesen 
az ivarmirigyben való hosszas veszteglésnek épen az ellenkezője tapasz¬ 
talható a rendkívül gyorsan fejlődő spermatozoák esetében. A magya¬ 
rázatot tehát másutt kell keresnünk. Magyarázatképen arra a tényre 
hivatkozom, a melyre régebben Woltereck (128), újabban pedig Hertwig 
E. (49) utalt, hogy t. i. a sejt a növekedési időszak első felében volta- 
képen oszlásra készülődik. Erre vallanak a chromatin átalakulásának 
jelenségei, határozott chromosomák kialakulása s azok kettéhasadása. 
Azonban ez az oszlás nem megy végbe, tehát valami okból elnyomott 
oszlással van dolgunk, a mely után a magoszlás általános törvényei ér¬ 
telmében «nyugalmi» állapotnak kell következnie. Erre a kérdésre 
egyébként alább még rátérek. 
Az elmondottak alapján önkéntelenül is fölbukkan az a kérdés, 
hogy ezeket a jelenségeket miként lehet, vagy egyáltalán meg lehet-e 
egyeztetni EABL-nak és BovERi-nek a chromosomák individualitásáról 
szóló tanával? 
A búvárok nézete a chromosomák individualitásáról tudvalevőleg 
nagyon eltér. Boveri, mint ismeretes, annyira egyéneknek tekinti őket, 
hogy hajlandó aplasmával szoros symbiosisban élő egyedeknek tartani őket. 
Viszont más búvárok (Hertwig 0., Carnoy és Lebrun, Meves, Fick stb.) 
a chromo Somákat csak «taktikai csoportoknak» tartják, melyek csak az 
oszlás alkalmával alakulnak ki, vagyis akkor, a midőn a chromatin két 
egyenlő részre való osztásáról van szó. Újabban különben Fick össze¬ 
foglalta azokat az érveket, melyek az individualitás tana ellen szólnak. 
Kétségtelen, hogy a chromosomák az ovo- és spermatocyták fejlő¬ 
dése során egyszer mindenesetre elveszítik egyéniségüket, t. i. az utolsó 
ovo-, illetőleg spermatogonialis oszlás után. A fiatal auxocytákban chro- 
mosoma-egyéneket nem lehet találni egészen addig, mig a pachyten 
mag fonalai ki nem alakulnak. A chromosomák bizonyos esetekben, 
melyeket föntebb megemlítettem, a növekedési időszak folyamán is el¬ 
tűnhetnek. Azok a búvárok, kik a chromosomák egyénvoltát tagadják, 
fő érvként erre a tényre támaszkodnak. Az individualitás tanának hívei 
ellenben arra hivatkoznak, hogy a chromatinnak az az. átalakulása, a 
melyen az ovocyták fejlődése során átmegy, az individualitás szempont¬ 
jából mellékes, mivel, mint Boveri mondja, «fölfogásunkra nézve teljesen 
közömbös volna még az is, ha az az anyag, a mely a nyugvó magban 
