A HELIX ARBUSTORUM HÍM CSÍRASEJTJÉNEK FEJLŐDÉSE. 
289 
irodalom a leggyakrabban Montgomery előbb említett elnevezését 
használja. 
A heterochomosomákat Henking (46) fedezte föl 1890-ben, azon¬ 
ban tévesen magyarázta őket ; később (1895) Wilcox (126) találta meg 
őket szintén Hemipterák- ban (Caloptenus femur-rubrum , Cicada tibi¬ 
cen); Montgomery (75) és Paulmier (89) ismerte föl először, hogy ezek 
módosult chromosomák. Későbbi szerzők igen számos rovarban meg¬ 
találták őket: Montgomery (különböző Hemipterák, Syrbula), McClung 
(Xiphidium, Hippiscus , Locuslidae), de Sinéty ( Orthomer a), Voinov 
(Cy bister ), Baumgarten (Gryllus), Gross (Sy romast es) , Stevens (Ste- 
nopelmatus, Blatella, Tenebrio , Coleoptern, Aplirophora, Cacoecia), 
Wilson (Hemiptera), Nowlin (Coptocycla, Melano plus), Zweiger ( For¬ 
ficula ), Otte (Locusta), Gutherz (Gryllus, Pyrrhocoris), Davis (Acri- 
didae, Locustidae), Wassilieff (Blatta), Robertson (Syrbula), Pinney 
(Phrynotetlix) ; pókokban Wallace (Agalena), Montgomery (Ly cosa) és 
Berry (Epeim); Mynapoddk- ban Blackman (Scolopendra) és Medes 
(Seidig era) találták meg őket. Ebből az összeállításból kitűnik, hogy a 
hetechromosomák az ízeltlábúakat, pontosabban a Tracheáid- kát jel¬ 
lemzik. 
Gérard a Prosthecereus , Schockaert (108) pedig a Thysanozoon 
ovocytáiból írt le sajátságos, erősen festődő fonalakat, a melyekből' 
szerintük a centrosoma válik ki. A jövő vizsgálatai döntik el, hogy 
van-e ezeknek valami közük a heterochromosomákhoz ? 
A Tracheátok csoportján kívül tudtommal csak egy olyan állat 
ismeretes, melynek csírasejtjeiben biztosan fordulnak elő heterochromo- 
somák. Ez az állat a Helix nemoralis, melyből Ziegler (130) írta le 
őket egyik tanítványa, Kleinert vizsgálatai alapján. A második példát 
a Helix arbustorum szolgáltatja, melynek spermatoeytáiban szintén 
sikerült meglelnem ezeket az érdekes képződményeket. 
A lieterochromosomákat rendesen a spermatogoniákban is, meg a 
növekedési idő alatt az I. spermatoeytákban is jól meg lehet különböz¬ 
tetni az által, hogy tömörek és felületük sima. Azonban kivételesen elő¬ 
fordul az az eset is, hogy épen ellenkezően érdes felületük különbözteti 
meg őket a többi chromosomától [Pinney (90) : Phrynotetlix magnus]. 
Bizonyos esetekben annál könnyebb fölismerni őket, mivel a rendes 
chromosomák az utolsó spermatogoniális oszlás után fölbomlanak, ellen¬ 
ben a heterochromosoma megőrzi többé-kevésbbé kompakt szerkezetét 
[Robertson (100): Syrbula admirabilis]. 
A különböző állatok heterochromosomái egyébként nagyon eltérnek 
egymástól. A különbségek számbeli viszonyaikban, nagyságukban és 
oszlásuk módjának különbségeiben rejlik. Mindenek előtt két nagy 
19 
Annules Musei Nationales Hungarici. Vili. 
