304 
D? GAÁL ISTVÁN 
kos sárga vagy barna agyag, melyben puhatestűek maradványai úgy 
»látszik teljesen hiányoznak. A képződmény egyáltalán nem nyugodt 
településű, dislocátiók nyomai kétségtelenek rajta. De hiszen már maga 
az a körülmény, hogy a Tiszuvölgy alsó részében ép úgy, mint köze¬ 
pén és fejénél is megvan a lignites képződmény, szintén utólagos kéreg¬ 
mozgásra vall. 1 
A Branu (738 m.) gerinczének legdélibb nyúlványán két helyen is 
föl van tárva ez a lignit. Ezt azért említem, mert topograíiailag is ma¬ 
gasabban fekszik a felső táró aquitanienjénél. 
A medencze belsejében durva sárga és szürke homok meg konglo¬ 
merátum komplexum települt az aquitán rétegekre ; s hogy ezt a lignites 
képződménynyel egyidősnek tartom, oka egyrészt egyforma rétegtani 
fekvésük, másrészt pedig már Hofmann is úgy jellemezte a zsilvölgyi 
«oligocén felső rétegcsoportját, » hogy szürkesárga konglomerátum, benne 
«szénszakadékok» (6, p. 12). A mint ez idézetből kitűnik, Hofmann 
eleintén ezt a képződményt is az oligocénbe sorozta ; később azonban 
megváltoztatta nézetét, a mit — legalább a merisori medenczében — 
az bizonyít, hogy a tőle fölvett részletes földtani térképen már külön¬ 
választotta, s az oligocénnek tekintett aquitán képződményekkel szemben 
a miocénbe sorozta. Erre különben Suess (18) közleménye indíthatta, 
a ki a petrosz-merisori medencze konglomerátumából 
Aceratherium cf. Goldfussi Kaup. 
Listnodon splendens H. Mey. 
miocénkori emlősök maradványait említi. Kétségtelen tehát, hogy terü¬ 
letünknek ez a két harmadkori képződménye nem egyidejű, sőt minden 
bizonynyal hosszabb eróziós időköz volt lerakodásuk között. 
A térképen nem tüntettem föl a miocén üledéket, kizárólag azért, 
mert ez alkalommal az aquitán medencze lehető éles beállítása volt a 
czélom, teljes mértékben osztva Hofmann nézetét: «Ezen szénnek itteni 
1 E dolgozatomban nem szándékozom a tektonikai viszonyokat behatóbban 
tárgyalni, azért itt csak röviden utalok Sawicki munkájára (17, p. 107), melynek 
következő két pontja területünkre nézve teljes érvényű: 
«1. A közép-miocén emelkedés kis területen zavart el nem áruló, egytömegű 
földomborodás (Emporwölbung), ennek magassága kb. 500—600 m. 
2. A szarmatakorú emelkedés a Mehedinti fennsíkon oly intenzív, hogy a 
miocén peneplén itt egészen eltűnt, míg a délmagyarországi hegyvidék D-i szélén 
oly enyhe volt, hogy a Riu-Ses nivó megmaradhatott. A hátszegi medenczében 
és a Fogarasi hegység É-i lejtőin hatalmas redőzést okozott, s öszegyűrte a petro- 
zsényi és karánsebesi medencze miocénjét, míg a romániai fiatal miocént majdnem 
érintetlenül hagyta.» 
