A POTAMON-NEM HARMAD KORI ALAKJAI. 
395 
dés iránya keletről nyugat felé vonuló, összefüggő lánczot alkot, a mely 
sehol sem szakad meg,2.) hogy a fajok kb. a 45-ik szélességi foknál északabbra 
nem terjeszkednek, 3.) a jelenkori Potamon- fajok (beleértve a többi alnem 
fajait is) legtöbbje az indiai faunaterületen él. Változékonyságuk legnagyobb 
fokát tehát ezen a területen érik el, míg nyugat és észak felé a fajok száma 
egyre fogy; az alaksor legnyugatibb képviselője a fluviatile, a legkeletibb 
pedig a délchinai denticulatum. 
IH. A POTAMON-FÉLÉK ELŐFOEDULÁSA A KÜLÖNBÖZŐ GEOLÓGIAI 
KORSZAKOKBAN. 
A Potamon- nem legrégibb képviselője a középső krétában (Cenoman), 
Madagaszkár szigetén jelenik meg. Arldt 1 szerint akkor már Afrikában 
is volt a Potamoninae- családba osztható két rákfaj. A madagaszkári marad¬ 
ványokat Arldt a Potamonautes alnembe osztja, a melynek Afrikában ma 
is számos faja él. A felső krétában (Senon) a madagaszkári és előindiai part¬ 
vidék összefüggése révén két-két Potamonautes- fajt mutattak ki. Az alsó 
tertierben ugyancsak Elő-Indiában két újabb Potamonautes- fajon kívül az 
igazi Potamon- ok legrégibb képviselője is megjelenik. A miocénben Elő- 
Indiában és Európában Arldt közlése szerint két-két Potamonautes- faj 
került elő, míg az európai pliocénből (?) két Potamon-t, két Geotelphusá- 1, 
Ázsiából két Potamon- 1 és Ausztráliából két Potamonautes- 1 (?) említ meg. 
Arldt ezen felosztása csak ideiglenes, fajokat név szerint nem közöl 
ennélfogva nem állapíthattam meg, hogy melyek azok a fossilis Potamo-. 
nidák, melyeket ő a felsorolt nemekbe oszt. 
Az irodalmi adatok láthatóan zavarosak s ellentmondóak. Az aláb¬ 
biakban azonban megkisérlem, hogy legalább az európai édesvízi mész¬ 
kövekből ismertetett fajoknak a rendszertani helyét megállapítsam. 
A legelső fossilis Potamonidát Cancer minutus néven Karg 2 ismerteti. 
Ezt a rákot H. v. Meyer 3 később a Grapsus-nembe sorozza és Grapsus 
speciosus- nak nevezi el. Munkájában erről a rákról rajzok is jelennek meg. 
Leírása és rajzai alapján ezt a rákot a következőképen jellemezhetjük r 
Hátpaizsa 34 mm széles és 29 mm hosszú, négyszögű, gyengén domborodó, 
hátul erősen kerekített és ezért a hátulsó szögletei közti távolság csekélyebb,; 
mint elől; az epibranchiális szegély fogazatlan; a homlok töredékes ugyan, 
de láthatóan tompa, a közepén gyengén kimetszett, pereme síma. A hát- 
1 Th. Arldt, Die Ausbreitung einiger Dekapoden-Gruppen. (Arch. f. Hydrobiologie 
und Planktonkunde. V. 1910.) 
2 Denkschr. d. Naturi. Schwabens, 1805, p. 43. Taf. I. Fig. 2. 
3 H. v. Meyer, Tertiäre Dekapoden. (Paleontographica, X. 1863.) 
