A POTAMON-NEM HARMADKORI ALAKJAI. 
397 
rajtuk. Ezeknek a rajzoknak a reprodukcióit a 7. szövegábrán mutatom be. 
Igen szép megtartású maradvány képét tárják ezek elénk (7. rajz, c), mely 
közepes nagyságú, hátpaizstájai jól láthatóak, a homlokperem folytonos, 
az extraorbitális nyúlványok kicsinyek és tompák, az epibranchiális perem 
gyenge és fogazatlan. A b-vel jelölt rajz hatalmas ollót ábrázol, a melynek 
belső oldalán öt hatalmas fog van. Azt hiszem azonban, hogy ezeknek a 
nagysága kissé túlzott. Ez a bélyeg is a Potamonautes nemet jellemzi, mert 
az ollók fogazata majdnem egyenletes. 
Heer 1 Gecarcinus punctatus-km vonatkozólag nem mondhatok vég¬ 
érvényes véleményt ; nem lehetetlen azonban, hogy a Potamonautes speciosa 
ab cd 
7. ábra. — Potamonautes Quenstedti (Zitt.) 
a = cf potroha ; 6=olló ; c=közepes nagyságú példány hátpaizsa felülről ; d=ugyanaz 
oldalnézetben. (Quenstedt szerint.) 
Meyer fajjal azonos, mert nemcsak hogy mindkét faj egyazon helyen for¬ 
dul elő, hanem morphologiai bélyegeik is többé-kevésbbé megegyezni lát¬ 
szanak. 
Ugyancsak miocénkorúak azok az édes vizi rákmaradványok is, a me¬ 
lyeket Capellini 2 a Castellina marittima melletti mészkőformácziókból 
ismertet s a melyeket a 8. szövegábrán mutatok be. Capellini rajzai alap¬ 
ján eldönthető, hogy ezek a rákmaradványok a Potamonidák családjába 
tartoznak. Capellini ezeket az oeningeni maradványokkal azonosaknak 
tartotta s Milne Edwards tanácsára a Pseudotelphusa- nemet állította fel 
számukra. 
A castellina marittimai maradványok szerintem azonban az oenin- 
1 Heer, Die Urwelt der Schweiz. 
2 G. Capellini, La forma gessosa di Castellina marittima e i suoi fossili. Bo¬ 
logna, 1874. 
