400 
Dl SZOMBATHY KÁLMÁN 
esetében jól elhatárolt fajjal van dolgunk, a mely ma élő rokonaitól hatá¬ 
rozottan különbözik. 
A. homloktaréj oldalsó részei, tehát a lobus protogastricus elülső 
széle is változó irányú, nevezetesen az ibericum-é egyenes és harántirányú, 
a fluviatile-é ferde fekvésű, az antiquum-é harántos és gyengén ívelt. 
Az egyes fajokat a hátpaizs lebenyeinek és varratainak különböző 
mértékű fejlettsége alapján igen jól megtudnók különböztetni, ha ezek a 
bélyegek nem ingadoznának annyira. Azonban a leggyakoribb eseteket 
szem előtt tartva, megállapíthatjuk, hogy a fluviatile karélyai és varratai 
a leghatározatlanabbak, illetőleg visszafejlődtek. 
Ez a körülmény a hátpaizs felületének kisebb-nagyobb mértékű 
tagoltságára, vagy egyenletesebb voltára vezet. Nem hallgathatom el azon¬ 
ban, hogy a fiatal fluviatile-egjének erősebb varratjaik révén gyakran az 
antiquum- és ibericum- ra emlékeztetnek s nem lehetetlen, hogy ez esetben 
atavisztikus jelenséggel van dolgunk. Hasonló eredményre jutunk, ha a 
serdületlen fluviatile-^éldknjok torlábainak a meropoditját vesszük figye¬ 
lembe, a mely szintén a felnőtt ibericum- ok meropoditjára utal. 
A fluviatile fajjal ellentétben, az ibericum és antiquum hátpaizsának 
egyes lebenyei sokkal jellegzetesebbek és fejlettségük tekintetében mind¬ 
inkább a subtrópusi és trópusi Potamon- fajok kifejezetten tagolt hátpaizsá- 
hoz közelednek. Ez különösen a mesogastrális és cardiális lebenyekre vonat¬ 
kozik. Mindezekhez hozzájárul még a P. antiquum branchiális lebenyeinek 
határozottabb megosztottsága is. 
A thoracopodiumok a forró égövi fajok eseteiben feltűnően vékonyab¬ 
bak s e tekintetben a P. antiquum közbeeső fokozatot kép¬ 
visel a forró égövi és a palear ktikus fajok között. 
A torlábaknak emez eltérése, mint már említettem, leginkább a 2—5 pár 
meropoditján jut kifejezésre. 
Analog esetek azt bizonyítják, hogy ősi jellemvonásaikat a forró 
égövi állatfajok őrzik meg leginkább, minthogy a környezeti viszonyok ott 
aránylag a legkevésbbé ingadoznak. Ezt leginkább a ma is élő és nagyon 
lterjedt ősi Arachnidák, a Limulus- félék esete igazolja, melyek a Silur- 
tengerben élt alakjaiktól alig különböznek. 
Ha ezt a körülményt, valamint az antiquum hátpaizsának erősebb 
tagoltságát és lábainak vékonyabb voltát figyelembe vesszük, akkor nyilván¬ 
való, hogy ezek a jellemvonások az ibericum- on mai nap is alig jelenték¬ 
telenebbek, mint pliocénkori elődjén, s feltehető, hogy ezek ősi tulajdon¬ 
ságok, melyek azonban a fluviatile- n már jócskán elmosódtak. Általában 
az antiquum és ibericum között a fajt jellemző bélyegek különbsége kisebb 
mértékű, mint az ibericum és fluviatile között. Nem igen tévedhetünk, 
ha azt állapítjuk meg, hogy az antiquum a pliocénben az egész palearktikus 
