36 
SOÓS LAJOS 
ideggyűrű előtt fekszenek, a miben ismét a Physá-v al egyeznek meg, azon¬ 
ban eltérnek a Limnaeák- tói, melyeknek e szerve a garatideggyűrű mögött 
fekszik. 1 Bélcsatornájuk másik jellemző vonása az, hogy gyomruk és közép¬ 
belük határán, ismét egy kivételt ( Bathyomjphalus contortus ) leszámítva, 
vakbélszerű függelék van, melyet röviden pylorus-függeléknek nevezek. 
Erről a szervről, mely bizonyára homolog a Physa gyomrának hasonló 
függelékével, az irodalomban nem találok említést. 
Radulájuk sokkal kevésbbé változékony, semmint egyéb példák 
alapján várni lehetne, úgy hogy e szervet rendszertani beosztás alapjául 
csak nagyon korlátolt mértékben lehet felhasználni. 
Ivarkészülékük legjellemzőbb, közös vonásai a következők: Hímnős- 
mirigyüka Limnaeák- tói, a Physá- tói és az Aylexá- tói eltérően nincs be¬ 
ágyazva a középbélmirigybe, hanem az előtt, a zsigerzacskó legcsúcsában, 
vagyis a héj legbelső részében foglal helyet s acinusai nem kétoldalt helyez¬ 
kednek el a hímnősvezeték mentén, hanem a Stylommatophorákhoz hason¬ 
latosan egysorosán, annak egyik oldalán. Női ivarvezetékükön a petevezeték 
és az uterus nem határolódik el élesen, hanem az előbbi fokozatosan kitágulva 
megy át az utóbbiba, azért ismertetése alkalmával röviden női ivarvezeték- 
nek fogom nevezni. Párzótáskájuk mindjárt az ivarnyílás mögött nyílik, 
tehát vaginájuk, mint a Limnaeák-é és az Aylexá-é, nagyon rövid. Hím 
ivarvezetékük tekintetében a Physá-v al és az Aplexá-val egyeznek meg, 
mert az vékony cső, melynek egyik része a mirigyes prostata. Párzó¬ 
szervük két részből áll, mint a Basommatophoráké általában, s egyik 
fontos sajátsága következtében két csoportra oszthatók. U. i. az egyik 
csoport penisére, t. i. a tulajdonképeni penisre jellemző, hogy végén mész- 
ből álló szuronyszerű képződmény van, a mint azt már Picinus 2 és 
Lehmann megállapította, s a melyet illetőleg különösen Buchner végzett 
(1. c.) értékes és beható vizsgálatokat, azért erre a pontra különösebb figyel¬ 
met nem kellett fordítanom, mert az általam vizsgált fajokat az említett 
szerzők ebből a szempontból már megvizsgálták. Az érdeklődő Buchner 
dolgozatában megtalálja az idevágó pontosabb útbaigazításokat. A másik 
csoport tagjait viszont az jellemzi, hogy penisüknek szuronyszerű függe¬ 
léke nincs. Lehmann e sajátság alapján a Planorhis- okát két csoportra 
osztotta, jelesen az «Inermes» és «Armati» csoportokra, mely két csoportot 
én is megtartom. 
Az elmondottak után az általam vizsgált Planorhis- féléket a követ- 
1 Buchner (1. c., p. 17) hangsúlyozza, hogy a Planorhis -oknak 4, és nem 2 nyálmiri¬ 
gyük van. Ezt a tévedését annál kevésbbé értem, mert maga, bár hibásan, lerajzolja a 
Qyrorhis vortex bélcsatornáját (t. I., fig. 5) s azon csak két nyálmirigyet rajzol. 
8 ElCINUS, Der Penis der einheimischen Planorben. (Zeitschr. f. die gesammt. Natur¬ 
wissenschaften, 30. Bd., 1867). 
