46 
SOÓS LAJOS 
vékonyak és rövidek, a mirigyek hátul megvékonyodnak és szorosan össze- 
tapadnak. Nyelőcsöve nagyon hosszú s végig egyenletes haj szál vékonyságú. 
Gyomra fölötte kicsiny, alig szembeötlően kitágult része a bélcsatornának 
s a többi Planorbis -félékétől eltérően nem gömbded, hanem hengeres, azon¬ 
ban a jellemző három részt ezen is meg lehet különböztetni; előgyomra 
megnyúlt, kissé kúpos, középgyomra hengeres, utógyomra nagyon kicsiny, 
ez már alak tekintetében is közel áll az említett fajok megfelelő szervéhez. 
Pylorus- függeléke nincs s ebben a tekintetben élesen elüt a többi Planorbis- 
félétől. A gyomor mögött következő rövid bélrészlet a bél legtágasabb része, 
azonban csakhamar vékonyabbá válik s a bélcsatorna innen kezdve egyen¬ 
letes vastagságú egészen a végbélnyílásig, a középbél és végbél határa 
külsőleg föl nem ismerhető. A középbélmirigy vezetéke a középbél legelülső 
részébe nyílik. A bélcsatorna semmiféle kanyarulatot sem ír le, hanem a 
gyomor hátsó végénél rögtön előre hajlik s egyenes vonalban halad a vég¬ 
bélnyílásig. 
Eadula (19. rajz). A Pl. corneus - szál egyetemben ez az egyetlen az 
általam vizsgált Planorbis -félék közt, melynek radulája eltér a rendes typus- 
tól. Fogai rendkívül aprók, melyeknek sajátságai csak a mai mikroszkópok¬ 
kal elérhető legnagyobb nagyítással ismerhetők fel. Középsőfoga határozat¬ 
lanul kéthegyű, amennyiben felhajlott élét egy bemélyedés két lekerekített 
karéjra osztja. Mellék- és peremfogainak határa meg nem vonható, mert a 
fogak az első mellékfogtól kiindulva nagyon lassan alakulnak át a radula 
peremét elfoglaló lemezkékké s nincs egyetlen olyan sajátságuk sem, mely¬ 
nek alapján a határ megjelölése lehetséges volna. A mellékfogak nem 
háromhegyűek, mint az összes többi Planorbis- félékéi, hanem finoman 
csipkézettek. Egy-egy félsor fogainak a száma átlag 20, ezek közül 17—18- 
nak éle csipkés, a 17-ik fog éle, a rajz tanúsága szerint, már nagyon csene- 
vész, a két utolsó pedig már csak az alaplemezből áll. A fogak alakja annyi¬ 
ban változik, hogy míg a beljebb eső fogak magasabbak, mint a milyen szé¬ 
lesek, addig a szélsők fokozatosan szélesebbekké, de megfelelően nagyon 
1 20 
alacsonyakká válnak. A radulát körülbelül—-j-képlettel lehetne jelölni. 
E faj raduláját tudtommal csak Lehmann vizsgálta. Szerinte a kö¬ 
zépsőfog kéthegyű, a mellékfogak pedig háromhegyűek, később kéthegyűek ; 
rajza szerint (T. XVII., fig. 74) a fogak nagyon karcsúak, több mint kétszer 
oly magasak, mint szélesek. Lehmann adatai tehát igen tetemesen eltérnek 
az enyéimtől; az eltérésnek okát keresgélni meglehetősen meddő dolog 
volna, ha azonban arra a tökéletlen s különösen arányaiban teljességgel 
elhibázott rajzra tekintek, melyet Lehmann e faj ivarkészülékéről ad, 
akkor nem tudom hinni, hogy a radula viszonyait helyesen ismerte meg. 
Ivarkészülék (20. rajz). Hímnősmirigye a zsigerzacskó legfelső 
