22 
graniten, hvilken, sasotn forut ar namudt, icke ar annat an 
cn afart af densamma. Slutligen kunde man sasom en skilj- 
aktighet betrakta den omstandigheten, att granitporfyren 
som sjelf i form af rapakivi icke sallan ar hornblendehaltig, 
ganska ofta beledsagas af och ofvergar i syenitgranit, da 
deremot den egentliga gneisgraniten endast undantagsvis in- 
nehaller hornblende. 
Sa synes mig t. ex., att den vid Helsingfors forekom- 
mande syenitgraniten, afvensom den i trakten omkring Por- 
kala i Kyrkslatt upptradande (Holmberg 1. c. p. 21) bora 
hanforas till granitporfyr-formationen och icke till gneisgra¬ 
niten. Saval den petrografiska beskaffenheten som ock for- 
hallandet till gneisen tala derfor. Ilvad sarskildt betraffar 
den i Kyrkslatt forekommande, sa beledsagas den afengra- 
nit, som stracker sig utmed nordliga andan af Tavastfjarden, 
ocb som delvis blir tydligt rapakivi-artad. Man finner sale- 
des granitporfyr och syenitgranit icke allenast pa de station 
der skifferbildningen forekommer, utan ocb i beroring med 
gneisen, hvilken salunda varit utsatt bade for gneisgranitens 
och de sednare eruptivernas metamorfoserande inverkan, 
hvaraf forklaras, att gneisformationen i allmanliet i liogre 
grad an skifferbildningen skiljer sig fran det ursprungliga 
sedimentara tillstandet. Den starka hornblendehalten i gnei¬ 
sen i Ulrikasborgstrakten vid Helsingfors torde salunda 
atminstone till en del kunna anses harrora af syenitgra¬ 
niten. 
Den stora ofverensstammelsen saval i stort som i smatt 
emellen de ofver hela sodra Finland spridda aflagringarna 
af granitporfyr utvisa, att de samtligen tillhora en och samma 
eruptiva formation. De smarre olikheter, som de forete i 
afseende pa struktur, farg o. s. v. kunna forklaras dels ge- 
nom de olika fdrhallaiiden, hvarunder de bildats, dels afven 
