21 
inverkan, blifvit mer eller mindre metamorloserade, aro de 
efterfoljando undersiluriska skikterna i Esthland, som icke 
aro genombrutna af eruptiver, i det narmaste oforandrade. 
Den ofverensstammelse, som salunda ofverhufvudtaget 
eger rum mellan de bada metamorfiska formationerna med 
afseende pa deras forhallanden till sina resp. eruptiver, lem- 
nar ett tydligt bevis for riktigheten af den asigt, enligthvil- 
ken gneisen ocli gneisgraniten aro fran hvarandra i geolo- 
gisld hanseende skilda, trots de ofvergangar, som i petro- 
grafiskt hanseende tinnas mellan dem, och det intimare sam- 
band, som till folje deraf dem emellan eger rum. Ty hvad 
betraffar skifferns och granitporfyrens bestamda skiljaktighet 
kan intet tvifvel ifragakomma. 
Da granitporfyren i allmanhet innehaller samma be- 
standsdelar som gneisgraniten, kan den i petrografiskt han¬ 
seende latt forvexlas dermed. Den atskiljer sig deritran 
hufvudsakligen genom sin porfyrartade struktur, hvilken en~ 
dast undantagsvis och blott pa inskranktare ten-anger torekom- 
mer hos gneisgraniten. Derjemte utmarker den sig genom en 
storre likformighet i jemforelse med den sednare, som vexlar 
snart sagdt vid hvarje steg, i det att finkorniga och grofkoruiga, 
skiffriga och icke-skiffriga partier utan nagon bestamd ord- 
ning och i allmanhet utan nagra skarpa granser standigt 
omvexla med hvarandra, hvilket forhallande ganska karak- 
teristiskt kan skonjas hos gneisgraniten vid Helsingfors. Denna 
stora olikformighet hos gneisgraniten synes mig hantyda derpa, 
att den innehaller icke blott fragmenter af den metamorfiska 
gneisen utan ock sannolikt sadana af den aldre gneis- eller 
granitartade bergmassa („urgneisen“), at och pa hvilken den 
metamorfiska bildats. Ett medel att atskilja de bada erup- 
tiva bildningarna bar man iifven uti att forfolja de ofver¬ 
gangar, som granitporfyren icke sallan foreter till rapakivi- 
