16 
graniten (se Geogn. Iakt. 1. c. p. 63). Den genomdrages at' 
pegmatit, innehallande hvit faltspat och hvit glimmer. 
Vid Wuorentaka i Wona, 6 verst SO om Sattula antraf- 
fas ater en skiffrig uralitporfyr, men bar ar strykningen 
VNV-lig och lutningen NNO-lig, hvilket antyder en hoppress- 
ning’ mellan den nyssnamnda gneisen och den i NO och O 
upptradaude syenitgraniten (se prof. fig. 6). Detta utvisar 
ater, att uralitporfyren ar en sednare bildning an syenitgra¬ 
niten, till hvilken den torde kunna anses sta i samma for- 
hallande som syenitgraniten sjelf star till granitporfyren. 
Syenitgraniten stracker sig fran Tavastehus i NNV-lig 
riktning anda till trakten af Hattula kyrka samt i SSO till 
Haga invid Janakkala kyrka, det ar ofver en stracka af mer 
an 2 mil. Vid Heinakangas, nagot ofver en mil ONO om 
Tavastehus traffar man en hornblendegneis med samma stryk- 
ning som den nyssnamnda gneisen vester om Tavastehus. 
Haraf synes, att gneisens strater genombrutits af syenitgra¬ 
niten, eller med andra ord, att denna utbrutit efter deras 
uppresning. Men samma forhallande eger afven rum med 
afseende pa skifferskikterna i Hattula, sasom synes af deras 
strykning ernot syenitgraniten. Denna kan saledes icke hel¬ 
ler vara orsaken till deras uppresning. 
Denna uppresning hafva vi att tillskrifva den maktiga 
aflagring af granitporfyr, som utbreder sig ofver Janakkala 
och Rengo socknar i en stracka af omkr. 4 mil fran 0 till V. 
Den ar mestadels ganska tydligt porfyrartad genom stora 
faltspatstvillingar, afsondrade i den temligen grofkorniga 
grundinassan, men foreter ingen eller blott hiir och der en 
otydlig skiffrighet, samt skiljer sig harigenom fran gneis- 
graniten, med hvilken den annars, da den porfyrartade struk- 
turen blir mindre tydlig, kunde forvexlas. Pa sina stallen 
finner man dock storre och mindre partier af gneis inbaddade 
