5 
genom sina lagringsforhallanden med afseende pa skifferfor- 
mationen vara en faltspatsporfyr af eruptiv natur. Den bil- 
dar vid Wastila ett temligen hogt och vidstrackt berg, be- 
tydligt hojande sig ofver den kringliggande skifferterrangen. 
Saval pa den sydliga som den nordliga sluttningen ar berg- 
arten hornblendehaltig med bibehallande af sin porfyrartade 
och streckade struktur, den sednare harrorande af de i pa¬ 
rallel riktning gaende hornblendenalarna, samt ofvergar norrut 
i en syenitgran.it , analog med den i Wona, Ylajarvi och Ta- 
vastkyro forekommande (se Geogn. Iaktt. 1. c. p. 63, 67 o. 
70). Att afven denna bergart ar eruptiv adagalagges af 
storre och mindre deri inbaddade brottstycken af skiffer. 
Den fortgar saval pa ostra som vestra sidan af Langelma- 
vesi, omvexlande med porfyr af samma art som den vid 
Wastila, men i allmanhet mera grofkornig, pa grand hvaraf 
den rattast bor betecknas med det allmanna namnet granit- 
porfyr, och den ofvannamnda faltspatsporfyren endast betrak- 
tas sasom en finkornig strukturmodifikation deraf. Afven 
syenitgraniten, som i allmanhet ar af medelkornighet, blir 
pa sina stallen ganska grofkornig, sa t. ex. vid Eraslaks, 
hvarest den innehaller kristaller af brun titanit. 
Ehuru visserligen dessa bergarter, granitporfyr och 
syenitgranit, genom ofvergangar sta i den intimaste beroring * 
med hvarandra, sa kunna de dock ofverhufvudtaget ganska 
val sarskiljas, och aro rattast att betrakta sasom tvenne af- 
delningar af en och samma formation, eller med andra ord 
bildade under tvenne pa hvarandra foljande perioder af en 
och samma eruptionstid. Att syenitgraniten ar yngre an gra- 
nitporfyren firmer man af de brottstycken utaf den sednare, 
som stundom synas i den forra. Hartill kan man ocksa 
sluta redan deraf, att syenitgraniten pa grand af sin horn- 
blendehalt och deraf beroende storre spec, vigt samt mera 
