185 
Om dc ldsa jordlagren och guldets forckomst. 
Alla elfdalar i Finska Lappmarken fyllas af magtiga 
sand och grusaflagringar, hvilkas utbredning naturligen be- 
tingas af daldernas vidd. Pa sina stallen narraa sig nam- 
ligen de omgifvande bergshojderna intill flodbiiddarne eller t. 
o. m. stupa tvarbrant ner vid elfvarnas strander; pa andra 
punkter och oftast ligga bergkullarne pa mer och raindre 
betydligt afstand fran flodstrandema och uppstiga da stundom 
brant men vanligen i vidstrackta sluttningar. Ofverallt aro 
dessa sluttningar betackta med grus, likasom afven en tun- 
nare grusskorpa utbreder sig ofver de afrundade plataer, i 
hvilka fjallhojdskupperna ofverst uppskjuta; blott pa brad- 
branter eller pa berghymplarnes spetsigare toppar ser man 
den fasta berggrunden trada i dagen, afvensom fornamligast 
liings sjoarnes och elfvarnas strander. Den storartade son- 
dergrusning bergskorpan undergar ar i framsta rummet en 
foljd af de fuktighets- och temperaturvexlingar, som har ega 
rum i langt storre grad an i sydligare delar af vart land; 
vi kunna latt tanka oss foljden af, att varmegraden, sasom 
jag observerat afven under den varmaste arstiden derstades, 
pa dygnet kan vexla mellan + 15° a 20° C. och — 1° a 3° 0. 
Det salunda losspjelkta och sondersmulade gruset nedfores 
till dalderna af talrika ijallbiickar, som isynnerhet under var- 
floden storta sig valdsamt utfor bergsbranterna, hvarvid berg- 
ytan pa sina stallen ater blottas och anyo prisgifves at at- 
mosferiliernas eroderande inverkan. Salunda har under tidernas 
1°PP fortgatt ett nivelleringsarbete, som mojligen kunde anses 
lorklara de foreliggande grusmassornas uppkomst, ihandelse 
deras beskaffenhet afvensom andra foreteelser icke skulle 
tyda pa att storsta delen af dem tillkommit under forhallanden, 
som visserligen icke numera har ega rum, men om hvilkas till- 
