226 
hvilka senare de anses sta i ett vasentligt kausalsamman- 
hang. Han anfor namligen att „mellan Karasjok och Altenelf 
finnes ett storre granitdistrikt, som genomskares af Jesjok 
och formodligen genombryter den omgifvande skifferforma- 
tionen, som bestar af qvarzit, qvarzskiffer, hornblendeskififer, 
glimmer- och talkskiffer, samt kalkglimmerskiffer och slutli- 
gen sandsten.“ —-- (t I skiffrarne langs gransen af gra- 
niten finnes der en mangd qvarzgangar, som fora kis, och 
da ett lost block af en sadan gang ar funnet med insprangdt 
guld, sa lean jag ocksa saga, att det ar fran dessa gangar 
som guldet harror. Sondergrusningen af de guldforande gan- 
garna har skett genom gletscherna och transporten fran ur- 
sprungliga lagerstallet till bankarna formodligen ocksa under 
istiden genom valdsamt strommande elfvar. Nutidens elfvar 
transportera icke guldet. Pa analogt satt forekommer gul¬ 
det i Kalifornien och andra gulddistrikt, men ofta nog“, 
tillagger ban, „traffas det ocksa omedelbart pa det fasta 
herget i narheten af de ursprungliga gangarna och betackt 
af grusmassor, och pa sadana stallen bestar det gerna af 
grofre korn och t. o. m. af klumpar." 
Redan uti den ar 1869 till Universitetets Konsistorium 
afgifna berattelsen ofver inina under sommaren 1868 sam- 
lade geognostiska iakttagelser i Finska Lappmarken, hvaraf 
jamval ett utdrag inlemnades till bergskontorets arkiv, utta- 
lade jag, hufvudsakligen med hansyn till reliefforhallandena 
inom dessa trakter, tvifvelsmal i afseende a riktigheten af 
den suppositionen, att det lappska guldet harstammade fran 
och att dess moderklyft maste sokas pa gransen till det af 
Dahll omnamnda granitdistriktet. De af mig sedermera gjorda 
observationerna och af guldletare ar 1871 upptackta guld- 
lager langs Palsinoja och isynnerhet vid kallorna af Lutto- 
joki, mellan fjallhojderna af Rautustunturi, inneburo ej skill 
