236 
mangd, att de ofvervaga kalkstenen. De besta dels af en 
rnbrkare, finkornig — tat, delvis genom afskilda faltspats- 
individer porfyrartad gronsten, dels af en mera faltspatsrik 
ljusare fargad bergart, samt iiro i allmanhet skarpt begran- 
sade fran kalkstenen och afven pa ytan latt skiljbara deri- 
fran, i det att de genom sin storre motstandskraft mot for- 
vittringen aderartadt uppskjuta derofver. 
Den gronstensartade bergarten ar val analog med den 
i Pargaskalkstenen pa sina stallen uppskjutande, anamesitar- 
tade gronstenen och likasom denna eruptiv, hvaremot den 
andra, ljusare fargade bergarten atminstone t. e. d. torde 
bora betraktas sasom en genom kalkstenens sa att saga re- 
ducerande inverkan modifierad rapakivigranit. Kalkstenen, 
som att doma af terrangforhallandena, utgor en inlagring i 
den straxt soderut upptradande flasriga granatgneisen, hvars 
strykning och lutning aro analoga med kalkstenens, begran- 
sas namligen pa vestra sidan af en rapakivibergstrackning, 
med hvars bergart saval de i gneisen som t. e. d. de i kalk¬ 
stenen uppskjutande gangarna hafva mer eller mindre likliet. 
Tar man nu i betraktande den kontaktverkan mellan kalk- 
sten och granit, som pa andra stallen t. ex. i Kyrkslatt och 
Pargas tydligen kan iakttagas, och hvarvid utaf rod ortho- 
klas, qvapz samt kalkspat bildats hvit plagioklas och kalk- 
silikat (pyroxen, skapolit och titanit), sa har man skal att 
formoda, att samma forhallande egt rum afven mellan kalk¬ 
stenen vid Ihalais och den deri uppskjutande graniten, sa 
mycket mer som de ofvannamnda metamorfosprodukterna afven 
bar antraffas. Af en acid bergart graniten har salunda delvis 
en mera basisk uppstatt, pa grund hvaraf man saledes i sjelfva 
verket kan tala om kalkstenens desoxiderande inverkan. 
Den gneis, hvari ifragavarande kalksten ar inliigrad, 
kan blott betraktas sasom en i SSO-lig riktning utskjutande 
