241 
fran den skiffriga graniten genom sin gra farg och tydliga 
skiktning, i det att omkring 1 qvarter maktiga skikter af 
en mera qvarzrik gneis omv'exla med smalare skikter af en 
mera glimmerrik, erinrande om den sa vanliga omvexlingen 
af sandsten och skiffer i de sedimentara formationerna, hvaraf 
man ock kan sluta till dess metamorfiska natur. *) I all- 
manhet visar sig afven en petrografisk skilnad, sa till vida 
namligen som hos gneisen den gra qvarzen, hos graniten den 
roda faltspaten spelar en ofverviigande rol, hvaremot de vis- 
*) Pfaff har nyligen (Allgemeine Geologie als exacte Wissen- 
schaft 1873) nttalat den formodan, att de s. k. metamorfiska skifferar- 
terna vore ursprungliga bildningar. Nekas kan visserligen icke, att dessa 
bergarter, sasom yarande de aldsta och aflagrade under belt andra for- 
hallanden an de sedimentara, namligen under inflytandet af stark varme 
ocli vatten under liogt tryck, maste redan vid sin uppkomst hafva fore- 
tedt ett annat, mera kristalliniskt utseende an dessa, likasom val ock 
sjelfva bildningsprocessen i allmanhet forsiggatt snabbare, hvaraf deras 
.jemforelsevis storre maktighet forklaras, savidt namligen denna icke ar 
skenbar och beroende blott af en bojd skiktning. Men derfore kan icke 
a andra sidan en sednare metamorfos hos dem fornekas, lika litet som 
striingt taget en sadan afven hos de egentliga sedimentara bildningarne 
kan bestridas. Salunda intaga de s. k. metamorfiska bildningarna i 
sjelfva verket en intermediar stallning mellan de sedimentara och de 
eruptiva, och samtliga bergarter bilda saledes en fortlopande serie frin 
de losa ur vatten afsatta jordarterna anda till de vulkaniska lavaarterna 
Midten af denna serie intages af gneis och granit eller riittare af deras 
ofvergangslank gneisgraniten, och hiiraf forklaras den sviifvande stallning 
soin dessa bergarter intaga i genetiskt hiinseende. Naturligast blir dock 
alltid att hanfora graniten till den eruptiva, gneisen till den metamor- 
fiskt-sedimentara sidan af niimnda bergartsserie saint betrakta gneisgra¬ 
niten dels sasom eruptiv, dels sasom den ursprungliga stelnade jordskor- 
pan (urgneisen). De invandningar som af Pfaff (1. c. p. 173 o. f.) blifvit 
uttalade mot granitens „hydatopyrogena“ uppkomst aro ej af den vigt, 
att man pa, grund af dem skulle nodgas forneka dess eruptiva natur, 
hvilken sa tydligen framgar af dess stratigrafiska forhallanden. 
16 
