264 
ken i skiffern ar en metamorfos af pyroxenen eller amfiboln. 
I den nordliga, starkt sluttande delen af skiktsystemet har 
metamorfosen varit mera fullstandig an i den inera flacka 
och betackta sydliga halften, ett forhallande analogt med 
det ofvanfor vid Tuovilanlaks anforda. 
Den amfibolhaltiga qvarziten, som man vid ett flygtigt 
paseende kunde forblanda med gronsten, innehaller metal- 
liska infiltrationer pa sprickor (dendriter), hvilka afven an- 
traffas bar och der i kalkstenen, och som genom sin ofta 
forvillande likhet med aftryck af liigre vexter mojligen gifvit 
anledning till att betrakta den sasom fossilforande. Pa sina 
stallen blifva dessa metalliska impregnationer temligen ym- 
niga, och af de grona och roda metamorfosprodukterna kan 
man sluta till en kopparmalm mojligen kopparglans. Dessa 
dendritiska teckningar aro saledes tydligen inga vextaftryck. 
Lika litet torde de af serpentin bestaende konkretionerna, 
hvilkas struktur delvis fbreter en likhet med den s. k. Eo- 
zoon vara nagra lemningar efter organismer (se ofv.)- 
Mellan Henriksnas och Suonenjoki ar skiffringsriktnin- 
gen hos gneisen och gneisgraniten NV eller NNV-lig i hvil- 
ken riktning iifven de i derma terrang forekommande sjoarna 
och aarna stryka. Sa forekommer t. ex. mellan Wehmas- 
miiki och Lempyy, 6 verst fran sistnamnde ort, tydligt skiff- 
rig och skiktad gneis med NV-lig strykning och SV-lig lut- 
ning samt mellan Lempyy och Suonenjoki, urig. pa halfva 
vagen, gneis med strykning i N 10° V. Nagra verst oster 
om Suonenjoki kyrkoby vidtager rapakiviartad granitporfyr 
med stora, hvita orthoklaskristaller i en grundmassa besta¬ 
ende af smarre faltspatsindivider (orthoklas och oligoklas), 
gra qvarz och svart glimmer. Pa en del stallen ar grund- 
massan ofverviigande, och orthoklaskristallerna glest instrodda 
deri, pa andra ater dessa sistnamnda sa sammantrangda, att 
