280 
formationen, sora synnerligen vackert upptrader vid Nyslott 
och Sordayala maste sannolikt raknas skifferbildningen i Tam- 
raela (F. J. W. Om skifferform i Tav. Ian, p. 18), horn- 
blendeskiffern vid Botby viken nara Helsingfors m. fl. 
Karakteristiskt for ostra Finlands primitiva formationer, 
isynnerhet gneisen, ar den ymniga iinpregnationen af jernkis, 
hvaraf den bruna farg, som bergytan sa ofta foreter, foror- 
sakas, hvarjemte man liar att tillskrifva denna omstandighet 
den ymniga tillgangen pa sjo- och myrmalm. Af andra acces- 
soriska mineralier aro fornamligast lerjordsilikater anmark- 
ningsvarda: fibrolit (sillimanit) i gneisen, andalusit (cbiastolit) 
och staurolit i glimmerskiffer saint cyanit i talkskiffer. 
Likasom i vestra Finland, sa hafva vi afven i ostra de- 
larna af landet att vidare gora skilnad mellan gneisgranit, 
som hanfor sig till gneisformationen och granitporfyr (resp. 
rapakivi), som ansluter sig till skifferformationen, hvartill 
kommer pegrnatit, som genombryter alia dessa bildningar i 
form af gangar och stockar. 
Hvad betraffar gneisgraniten, sa har dess atskilnad fran 
gneisen blifvit genom de otvetydigaste bevis adagalagd (se 
t. ex, ofv. om gneisgraniten mellan Jaakimvaara och Sorda- 
vala). I sammanhang harmed ma har anforas en bergkupp 
invid Lahtis jernvagstation, sasom varande siii’deles larorik i 
namnda hanseende. Den utgores namligen till sin nordliga 
del af gra hornblende- och glimmergneis med 50—60° hit- 
ning mot N 20—30° O, till sin sydliga ater af en rod por- 
fyrartad gneisgranit med brottstycken af gneis. Saval fran 
gneisen som gneisgraniten skiljer sig den deri upptradande 
grofkorniga pegmatiten, hvars gangformiga natur tydligt get' 
sig tillkanna genom forkastningar samt dess ofta hvita farg 
vid salbanden under det att den inre massan ar rodtargad. 
Den utmarker sig har f. o. genom sin halt af magnetisk jern- 
