290 
ringar at' asgropars uppkomst sasom harrorande af genom 
sanden rinnande vatten, saledes analogt med de trattformiga 
fordjupningarna i atskilliga kalkaflagringar kunna ega sin til- 
lamplighet i vissa fall men icke gerna i det ifragavarande, 
der vattnets niva pa bada sidor ora asen ar densamma. Der- 
emot synas de mig har, da man tager i betraktande det sam- 
manbang, som eger rum mellan de egentliga s. k. asgroparna 
och de mangfaldiga, mera oregelbundna insankningarna och 
bugterna mellan hufvudasen och sidoasarna, enklast kunna 
forklaras genom att hanforas till de ojemnheter, som nod- 
vandigtvis maste forefunnits pa landsisens yta i dess sednare 
period, hvarunder den mer och mer af’tog i maktighet. En 
upphojning pa denna maste da vid afsmaltningen astadkom- 
mit en fordjupning i morangruset. I)etta betraktelsesatt an- 
sluter sig salunda till den af S. Loven uttalade asigten om 
asgroparnes uppkomst genom smaltning af i sanden inne- 
slutna ismassor. 
En med Pungaharjuasen liknande konfiguration forete 
ofverhufvudtaget afven de vester derom strykande asarna, 
hvilkas medelriktning kan sattas = NNV—SSO. Salunda ut- 
gores t. ex. asen vid Heinola af tva eller tre parallelasar, 
hvilka delvis aro ganska tydligt skilda, lemnande mellan sig 
antingen en trang dalsankning eller ock en stor, morassfyld 
asgrop, men pa andra stallen ater forena sig samt utbreda 
sig till en plataformig sandmo. 
Fran dessa asar, hvilka i allrnanhet lopa parallelt med 
refflorna och salunda val ursprungligen hafva utgjort sido- 
eller medelmoriiner, maste man sarskilja den i motsatt rikt- 
ning mot dem strykande asen (Salpausselka), som skiljer sig 
genom en i allrnanhet storre enkelhet i sin yttre konfigura¬ 
tion samt storre bredd, och som, sasom dess form och be- 
lagenhet antyder, utgjort en andmoran, men tillika, att doroa 
