30 
och vacker öfvergått på en tillstötande stenmur. Det 
var vid Axbergs kyrka i Nerike. Ett vackert exempel 
på ett motsatt förhållande d. v. s. att öfverflyttningen 
egt rum från sten till bark hafva kandidaterna Markus 
Hulth’ och C. M. Broström vänligt meddelat mig. Vid 
Bergsbrunna i Upland funno de på en asp, som stötte 
intill en med Pertusaria coralloides öfverdragen stenhäll, 
samma laf med samma habitus som på klippan börja 
utbreda sig. 
Den närmast till hands liggande förklaringen på 
att dessa utbyten kunnat ega rum torde man enligt 
mitt förmenande knappast kunna söka i annat än det 
förhållande, att en massa soredier o. d. från de olika 
lafvarne alltjemt måste öfverföras från och till de re¬ 
spektive grannsubstraten. På samma sätt, som nyss 
framhölls för gammalt trä, blifva äfven här genom 
denna frikostiga tillförsel af unga individ naturligtvis 
utsigterna för främlingarnes slutliga besittningstagande 
af ett område på det annars dem otillgängliga substra¬ 
tet större. 
Ar det nu underlagets kemiska och fysiska beskaf¬ 
fenhet, som direkt verkat hämmande, men som ej 
kunnat utestänga de genom exceptionella förhållanden 
massvis påträngande nybyggarne, så bör den i alla fall 
verka necket skadligt på deras vidare utveckling och 
fortkomst. Men nu kunna några spår af en sådan 
ofördelaktig inverkan ej skönjas. Nykomlingarne äro, 
som i de omtalade exempeln framhållits, lika kraftigt 
utbildade som de exemplar på modersubstratet, från 
kvilka de stamma. 
Då framställer sig helt naturligt frågan, om det 
ej är underlagens respektive svampvegetation, som från 
början hindrat blandningen af organismgrupper, hvilka 
under tallösa generationer anpassat sig för en kamp 
mot sinsemellan olikartade svampfloror. Förut har som 
sannolikt framhållits, att striden egentligen ställer sig 
kritisk för lafvarne under deras första ungdom. Hafva 
