31 
de sålunda kommit öfver detta farliga stadium, hindras 
de sällan i sin vidare utveckling af svamparne. Med 
andra ord, sedan den främmande lafven just genom 
mängden af de nya individ, hvarmed den alltjemt upp¬ 
tar kampen mot bakterier och mögel, lyckats få några 
sådana att ingå i ett ej vidare kritiskt skede, skulle 
den fritt kunna utbilda sig och i denna utbildning stå 
temligen oberoende af såväl det direkta som indirekta 
inflytande, som underlagets sammansättning kunde 
utöfva. 
I samma rigtning tyckes det fenomen peka, hvarpå 
jag förut meddelat ett par exempel, nemligen att lafvar, 
som annars växa på sten och bark, kunna öfvergå till 
sådana mot dessa så olika substrat som jern och glas. 
Utan tvifvel tyder detta på en anmärkningsvärd okäns¬ 
lighet hos dessa lafvar för substratets direkta inflytande. 
Men för att de här kunnat uppträda, torde en negativ 
omständighet varit af ett visst värde, den nemligen, 
att på jern och glas föga i svampväg torde trifvas. 
På dessa substrat tyckes, om man tilldelar underlagets 
direkta inflytande, specielt dess fysiska egenskaper, nå¬ 
gon större rol, endast stenlafvar kunna träffa drägliga 
lefnadsförhållanden. Granskar man emellertid de af 
Richard i hans citerade arbete lemnade förteckningarne 
öfver lafvar, som anträffats på jern och glas, finner 
man visserligen mest stenlafvar, men äfven icke så få 
arter, som t. ex. i naturen oftast anträffas på bark. 
Tillvaron af en sådan brokig vegetation talar ju i un¬ 
gefär samma riktning som t. ex. den obeständighet i 
val af substrat, som efter hvad som nyss nämdes några 
lafvar visa i de bakteriefattiga alp- och fjelltrakterna. 
De samhällen, som fanerogamer och mossor bilda, 
äro som bekant oftast utgångna från kolonier af en 
brokig massa olika arter, af hvilka största delen bort¬ 
rensas, under det att de slutna formationerna utveckla 
sig ur hvarandra. Granskar man de af enbart lafvar 
bildade kolonierna, då de börja bli skönjbara för blotta 
